ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/1312/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скару ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р. (суддя Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі №160/1312/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду    України в Дніпропетровській області,    третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні  йому пенсії, відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України №51-ІV від 04.07.1992 «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції, чинною станом на 31 жовтня 2004 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити йому  пенсію відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України №51-ІV від 04.07.1992 «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції, чинною станом на 31 жовтня 2004 року починаючи з 09 грудня 2018 року. 
В обґрунтування позову позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 йому виповнилось 45 років, на цей час його загальний трудовий стаж складав 27 років 10 місяців 05 днів, із них служба в органах внутрішніх справ – 17 років 04 місяці 26 днів, отже, з цього часу він отримав право на призначення пенсії як працівнику МВС України. Проте, коли 09.12.2019 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», отримав відмову у задоволенні заяви та призначенні пенсії.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р., ухваленим за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження,  у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права, скаржник просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. Скаржник вказує на те, що ним право на призначення пенсії у 2004 році реалізовано не було, тому, починаючи з 09.12.2018 (за рік до звернення із заявою про призначення пенсії), пенсія має бути призначена на підставі Закону № 2262-ХІІ в редакції, яка діяла до 04.04.2006. 
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін, як законне та обґрунтоване. 
У судовому засіданні скаржник підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник відповідача заперечив проти скасування оскарженого рішення суду.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 01.10.1981 по 21.01.1997 проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією довідки Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до наказу №4 о/с від 14.01.1997 ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника відділу – начальника кримінальної поліції лінійного відділу в аеропорту Дніпропетровськ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за ст. 65 «б» (через хворобу) з 21.01.1997. ОСОБА_1 09.12.2019 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Листом від 21.01.2020 №9120/Н-09 пенсійний орган повідомив ОСОБА_1 про відсутність у нього права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262, оскільки на момент звільнення останній не досягнув 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови позивачу у призначенні пенсії гідно його заяви від 09.12.2019.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку із відмовою призначити позивачу пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ в редакції, яка діяла станом на 31 жовтня 2004 р., на чому наполягає позивач.
Пунктом «б» частини 1 статті 12 цього Закону в редакції станом на 31.10.2004 передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають: особи  офіцерського   складу,   прапорщики   і  мічмани, військовослужбовці надстрокової  служби  та  військової  служби за контрактом,  особи,  які мають  право  на  пенсію за цим Законом, звільнені  зі  служби  незалежно  від підстав та часу звільнення і досягли  45-річного  віку,  крім  осіб, позбавлених військових або спеціальних звань,  а  також  звільнених  із  служби  у зв`язку з засудженням  за  умисний  злочин,  вчинений з використанням свого посадового  становища,  або  вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що  є  інвалідами  війни,  -  незалежно  від  віку,  і мають загальний  трудовий  стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба  в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.  
В подальшому, зазначений пункт статті Закону зазнав змін і на час звернення позивача за призначенням пенсії (09.12.2019) мав наступну редакцію:
Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у   пунктах "б"-"д"   статті 1-2   цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у   частині третій   статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. 
          При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на день звільнення позивача зі служби (21.01.1997) пункт «б» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначав право на призначення пенсії, особам, звільнені   зі   служби і  на  день   звільнення   досягли  45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами  війни,  -  незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних  років  і більше, з  яких  не  менше  12  календарних  років  і  6  місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. 
Станом на день звільнення зі служби (21.01.1997) позивач не досяг 45-річного віку та не мав загального трудового стажу у 25 років, що і стало підставою відмови відповідача у призначенні пенсії на підставі Закону України № 2262-ХІІ.
Позивач наполягає на тому, що Головне управління Пенсійного фонду    України в Дніпропетровській області зобов`язано було застосовувати пункт «б» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ в редакції, яка діяла станом на 31 жовтня 2004 р.
Однак, у Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)  зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.  
Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із подачею позивачем заяви про призначення пенсії (09 грудня 2019 р.), пункт «б» частина першої   статті 12  Закону України № 2262-ХІІ в редакції, яка втратила чинність на підставі змін, внесених    Законом України № 3591-ІУ від 04.04.2006, застосуванню не підлягає. 
Також, суд першої інстанції обґрунтовано застосував при розгляді справи Порядок   подання   та   оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402. 
Відповідно до п. 1 Порядку № 3-1 заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із зазначеним вище Законом, подаються цими особами до головних управлінь ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи). Згідно з п. 12 вказаного Порядку уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені п. 6 цього Порядку.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 537/1980/16-а звернула увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.
Щодо доводів скаржника про необхідність врахування при розгляді справи правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06.02.2012 у справі № 21-322а11-1.
Згідно цього висновку розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносин по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Колегія суду апеляційної інстанції зазначає, що внесені  Законом України № 3591-ІУ від 04.04.2006 зміни до пункту «б» частини 1 статті 12 Закон № 2262-ХІІ не можуть розцінюватись як звуження досягнутих позивачем соціальних гарантій, оскільки на час його звільнення зі служби він не мав права на призначення пенсії з огляду на відсутність обов`язкових умов: він не досяг  45 років та не мав 25 років загального трудового стажу.  В цьому сенсі відсутнє порушення права «правомірного очікування» та «легітимного сподівання», яке могло мати місце при введенні додаткових умов пенсійного забезпечення, порівняно з тими, які мали місце під час проходження служби та на час звільнення зі служби. 
Перевірка наявності у позивача права на пенсію у 2004 році компетентним органом не здійснювалась, оскільки позивач із відповідною заявою до 2019 року не звертався. При цьому, у справі № 21-322а11-1, на обставини якої посилається скаржник, особа звернулась із заявою про призначення пенсії саме в період чинності редакції п. "б" ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, що діяла до внесення змін  Законом України № 3591-ІУ. 
Крім того, частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Керуючись статтями   315,   316,   321,   322,   325 Кодексу адміністративного судочинства України, _
                                                  П О С Т А Н О В И В:
                                        
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р. в адміністративній справі №160/1312/20 – залишити без змін.
          
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 25 листопада 2020 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
 
 Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий