УХВАЛА

29 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 200/3214/20-а
адміністративне провадження № К/9901/26252/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Мацедонської В.Е.,
суддів: Данилевич Н.А., Шевцової Н.В.
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року 
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року
у справі №200/3214/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про стягнення коштів,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд - стягнути з відповідача не нараховану та не виплачену компенсацію за двадцять вісім невикористаних днів відпустки в сумі 12432 грн. та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за двадцять вісім невикористаних днів відпустки починаючи з 30 серпня 2019 року і до винесення судом рішення.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про стягнення коштів – задоволено частково:
- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 7104 (сім тисяч сто чотири) гривні 91 копійок.
- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
У силу пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Вищезазначеному конституційному положенню щодо забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та стаття 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, визначений в частині 4 статті 257 КАС України.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у даній справі є стягнення коштів (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року вирішено здійснювати розгляд справи №200/3214/20-а за правилами спрощеного позовного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
Оскаржуючи судові рішення, позивач не вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, жодним чином не обґрунтовує це, не посилається на різноманітність такої практики, не зазначає норму права та правовідносини, які вона врегульовує, що потребують висновку Верховного Суду стосовно питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Також позивачем не зазначено інших обставин, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, які б надавали суду право відкрити касаційне провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах “Леваж Престасьон Сервіс проти Франції” (“Levages Prestations Services v. France”) від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; “Гомес де ла Торре проти Іспанії” (“Brualla Gomes de la Torre v. Spain”) від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
Також, у пункті 22 рішення у справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) Європейського Суду з прав людини зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним і воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами і цілями.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем “розумних обмежень” в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний заявником касаційної скарги спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій категорії адміністративних справ.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 13, 257, 328, 330, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №200/3214/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про стягнення коштів.
Копію даної ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                         В.Е. Мацедонська 
Судді                                                                                                             Н.А. Данилевич
                                                                                                                     Н.В. Шевцова