Постанова
Іменем України
28 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 749/298/19
провадження № 61-3203св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О.В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - кредитна спілка «ІСТОК»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Вінгаль В. М., 
Губар В. С., від 10 вересня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2019 року кредитна спілка «ІСТОК» (далі - КС «ІСТОК») звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила достроково стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором про споживчий кредит.
Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про вступ до членів кредитної спілки. 
25 жовтня 2017 року на засіданні правління КС «ІСТОК» зазначену заяву було розглянуто та ухвалено рішення про прийняття ОСОБА_1 в члени кредитної спілки, який в цей же день сплатив вступний та обов`язковий пайовий внески.
12 жовтня 2018 року між КС «ІСТОК» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № ДК2-699, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 37 000 грн на 18 місяців зі сплатою 0, 001% річних та плати за надання кредиту у розмірі 48, 66 грн щоденно (далі - кредитний договір).
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між КС «Істок» та ОСОБА_2 12 жовтня 2018 року укладено договір поруки № ДК2-699 ДП1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель зобов`язався відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Посилаючись на порушення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , умов кредитного договору №ДК2-699 від 12 жовтня 2018 року, позивач просив суд достроково стягнути із відповідачів на свою користь в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, що утворилась станом на 28 лютого 2019 року у розмірі 78 475, 08 грн, яка складається із 37 000 грн суми неповернутого кредиту, 0, 14 грн заборгованості по процентам, 20 630, 89 грн плати за надання кредиту, 1 844, 79 грн інфляційних втрат, 14 999, 86 грн 100 % річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 4.7.3. кредитного договору і 4 000 грн штрафу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області, у складі судді Шаповал З. О., від 24 травня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2018 року                           № ДК2-699 у сумі 38 184 грн, яка складається із тіла кредиту в                           сумі 37 000 грн та 1 184 грн інфляційних втрат. Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи частково позовні вимоги КС «Істок», суд першої інстанції виходив з того, що 12 жовтня 2018 року між сторонами був укладений кредитний договір №ДК2-699, зобов`язання за яким відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, та ОСОБА_2 , як поручитель за кредитним договором, належним чином не виконали.
Врахувавши суб`єктний склад відповідачів, початок особливого періоду, час укладення кредитного договору та договору поруки, в силу положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів 100 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та пунктом 4.7.3 кредитного договору, а також плати за супроводження кредитного договору, вважаючи, що така плата є прихованими процентами за користування кредитом і одночасно має штрафний характер.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу КС «Істок» задоволено, рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову та в частині розподілу судових витрат скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.
Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь 
КС «Істок» плату за користування кредитом в сумі 20 630, 89 грн, 
100 відсотків річних за статтею 625 ЦК України в сумі 14 999, 86 грн, штраф в сумі 3 000 грн. Відмовлено у задоволенні позовних вимог КС «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 0, 14 грн процентів за користування кредитом та 1 000 грн штрафу. Компенсовано за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати понесені КС «Істок» на сплату судового збору при зверненні до суду в сумі 960 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1 440 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь КС «Істок» судові витрати у вигляд судового збору сплаченого при зверненні до суду в сумі 960 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1 440 грн. 
В іншій частині рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2019 року залишено без змін.
Приймаючи постанову від 10 вересня 2019 року, колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_1 є членом кредитної спілки, був ознайомлений із положенням та статутом кредитної спілки, зобов`язався виконувати їх умови і сплачував пайові внески, був ознайомлений з умовами договору, його сукупною вартістю, і погодився з тим, що визначена в договорі вартість кредиту є для нього прийнятною. Плату за надання кредиту, визначену в пункті 2.5 кредитного договору апеляційний суд вважав платою за фінансову послугу кредитної спілки.
Визначаючи суму заборгованості, яка підлягає стягненню, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягають стягненню з відповідачів 1 000 грн штрафу та 0, 14 грн заборгованості по процентам, як такі, що нараховані в особливий період.
При цьому, апеляційний суд вважав, що особливий період тривав із 
26 листопада 2018 року по 26 грудня 2018 року під час дії воєнного стану оголошеного Указом Президента України від 26 листопада 2018 року № 393/2018.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 10 вересня 2019 року, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 749/298/19 та витребувано її матеріали з місцевого суду. 
У червні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції. Заявник вважає, що апеляційний суд вказавши, що особливий період в Україні діяв лише під час воєнного стану, введеного на 30 діб Указом Президента України № 393/2018 від 26 листопада 2018 року, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 25 квітня 
2018 року по справі № 205/1993/17.
Суд апеляційної інстанції помилково стягнув з нього штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань, залишивши поза увагою те, що кредитний договір укладався в особливий період, він є військовослужбовцем Збройних сил України за контрактом та відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звільнений від їх сплати. 
Крім того, в порушення вимог статей 43, 49, 359, 360 ЦПК України заявник та його представник не були повідомлені про оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, копія апеляційної скарги ним та його представником не отримувалася, про дату розгляду справи вони не повідомлялися.
Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в частині стягнення з відповідачів на користь КС «ІСТОК» заборгованості по кредиту та інфляційних втрат, а тому в силу вимог статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 12 жовтня 2018 року між КС «ІСТОК» та її членом ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ДК2-699, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 37 000 грн зі сплатою 0, 001% річних процентів за користування кредитом та плати за надання кредиту в розмірі 48, 66 грн, щоденно. Строк кредитування становить 18 місяців, -                         до 13 квітня 2020 року.
Згідно з пунктом 3.7 кредитного договору загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладення договору становить 63 713 грн. Сторони погодили, що до загальних витрат не включаються платежі, що підлягають сплаті позичальником у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором.
Виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед позивачем за зазначеним кредитним договором забезпечено договором поруки № ДК2-699 ДП1, укладеним 12 жовтня 2018 року між КС «ІСТОК» та ОСОБА_2 , відповідно до пункту 2.1 якого поручитель відповідає перед кредитором солідарно нарівні з позичальником за повернення суми кредиту та нарахованими згідно з умовами кредитного договору зобов`язаннями, відповідно до статей 553 - 559 ЦК України.
ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувались.
Позивачем складено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 28 лютого 2019 року в сумі 78 475, 08 грн, з яких 37 000 грн заборгованості по кредиту; 0, 14 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 20 630, 89 грн заборгованості за платою за надання кредиту; 1 844, 79 грн інфляційних втрат; 14 999, 86 грн 100% річних згідно статті 625 ЦК України та умов договору; 4000 грн штраф.
ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних сил України за контрактом, має статус учасника бойових дій.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є зокрема неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова суду апеляційної інстанції відповідає в повній мірі з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором №ДК2-699 
від 12 жовтня 2018 року, надавши ОСОБА_1 в кредит грошові кошти в сумі 37 000 грн, а відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання з їх повернення.
Оскільки відповідачем надано документи, які підтверджують його статус військовослужбовця, суди дійшли правильного висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах пункту 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»                     (далі - Закон № 3543-XII), відповідно до статті 1 якого:
мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;
демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові 
від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження 
№ 11-609апп19) дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Такої ж позиції дотримувалось і Міністерство оборони України, про що свідчить лист від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, в якому зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України. 
Таким чином помилковими є висновки апеляційного суду про те, що особливий період в Україні тривав лише із 26 листопада 2018 року 
по 26 грудня 2018 року, під час введення воєнного стану Указом Президента України від 26 листопада 2018 року № 393/2018.
Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню
Визначаючи розмір заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню, апеляційний суд обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідачів процентів згідно розділу 3 договору про споживчий кредит № ДК2-699 від 12 жовтня 2018 року в сумі 0, 14 грн, як таких, що нараховані в особливий період. 
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки у кредитному договорі, відповідно до вказаних положень статті 625 ЦК України, сторонами погоджено інший розмір процентів, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідачів процентів в сумі в сумі 14 999, 86 грн, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за порушенням умов кредитного договору (пункт 4.7.3).
Проценти нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону № 2011-XII, оскільки за своєю суттю, як і інфляційні втрати, стягнення яких погоджено судами двох інстанцій, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року 
№ 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23 жовтня 2019 року 
№ 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та 27 листопада 2019 року 
№ 340/385/17 (провадження № 14-495цс19).
Пункт 4.7.3 кредитного договору у встановленому законом порядку не визнаний недійсним. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції помилково стягнув із відповідачів штраф відповідно до пункту 4.7.2 кредитного договору, оскільки в силу наведених положень Закону № 2011-XII такий штраф не підлягав нарахуванню в особливий період
Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 цього Закону).
Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати (процентів) за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.
Аналізуючи зміст договору про споживчий кредит № ДК2-699 
від 11 жовтня 2018 року з урахуванням внесених до нього змін додатковим договором № 1 від 26 листопада 2018 року та рішення кредитного комітету КС «ІСТОК», оформлене протоколом засідання від 12 жовтня 2018 року, про надання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 37 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 48 % річних на умовах повернення кредиту та сплати процентів щомісячно рівними частинами, Верховний Суд дійшов висновку, що в силу вимог частини першої                     статті 536 ЦК України передбачена пунктами 2.5 та 2.6 кредитного договору плата за надання кредиту в сумі 48,66 грн щоденно у період із 12 жовтня 2018 року по 25 листопада 2018 року, а з 26 листопада 2018 року в сумі по 194, 63 грн щоденно є фактично процентами за користування наданими в кредит коштами.
Про те, що в пунктах 2.5 та 2.6 кредитного договору фактично визначено розмір процентів за користування кредитом також свідчить той факт, що 48% річних від суми кредиту, передбачені рішення кредитного комітету, та 48,66 грн щоденної плати за надання кредиту, нарахованої за 365 днів, становлять аналогічну суму.
Таким чином відповідно до вимог Закону № 2011-XII відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки проценти (плата) за користування кредитом нараховані ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, в особливий період.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України). 
Згідно статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог КС «Істок» про стягнення плати за користування кредитом в сумі 20 630, 89 грн та штрафу в сумі 4 000 грн. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, постанова Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасуванню в частині стягнення на користь КС «ІСТОК» плати за користування кредитом та штрафу, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2019 року в цій частині залишенню без змін. 
Таким чином загальний розмір стягнутої за судовими рішеннями в солідарному порядку із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь                      КС «ІСТОК» заборгованості за кредитним договором № ДК2-699                               від 12 жовтня 2018 року (зі змінами та доповненнями) становить                 53 183, 86 грн, з яких 37 000 грн заборгованість за кредитом, а також нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та умов договору інфляційні втрати в сумі 1 184 грн і проценти в сумі 14 999, 86 грн.
Крім того постанова Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 
2019 року підлягає зміні в частині вирішення питання про судові витрати.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
КС «ІСТОК» при зверненні до суду з позовом було сплачено 1 921 грн судового збору, а за подачу апеляційної скарги - 2 881, 50 грн.
З урахуванням часткового задоволення позову КС «ІСТОК» (67, 8 % у відсотковому виразі) та звільнення в силу закону ОСОБА_1 від сплати судового збору понесені КС «ІСТОК» судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовом у цій справи та подачу апеляційної скарги підлягають компенсації ОСОБА_2 та за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в розмірі по 1 628, 05 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в частині вирішення вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «ІСТОК» плати за користування кредитом в сумі 
20 630, 89 грн та штрафу в сумі 4 000 грн скасувати, залишивши в цій частині в силі рішення Щорського районного суду Чернігівської області 
від 24 травня 2019 року.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в частині вирішення питання про судові витрати змінити, виклавши абзаци п`ятий та шостий її резолютивної частини в наступній редакції:
«Компенсувати кредитній спілці «ІСТОК» витрати, понесені на сплату судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в загальному розмірі 1 628, 05 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «ІСТОК» витрати, понесені на сплату судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в загальному розмірі 1 628, 05 грн».
В іншій частині постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:  	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович