Дата документу 04.11.2020 Справа № 320/2989/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №320/2989/19                     Головуючий у 1 інстанції Іваненко О.В.
Провадження № 22-ц/807/2454/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.
В обґрунтування позову зазначав, що він до 17.11.2017 року працював на ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаді охоронця. 
В подальшому його було звільнено з даного підприємства за власним бажанням. 
На час звільнення відповідач мав заборгованість перед ним по виплаті заробітної плати в сумі 10801,49грн. 
Відповідачем у день звільнення розрахунок із ним не було проведено. 
10.10.2018 року було здійснено фактичне розрахування та ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» перерахувало йому суму заробітної плати. 
Розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по день звернення до суду в порядку ст. 117 КЗпП України становить: середньоденний заробіток – 230,32грн. 
Сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 17.11.2017р. по 10.10.2018р. складає 37542,16грн. 
Він неодноразово звертався до відповідача з питанням щодо виплати йому нарахованої заробітної плати, однак постійно отримував лише обіцянки, повний розрахунок був проведений майже через рік. 
Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37542,16грн. та судові витрати в сумі 768,40грн.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким поновити йому строк на звернення до суду з позовом та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду залишилася та обставина, що ним в якості доказу того, що сплата належних йому при звільнені суми в розмірі 10 801,49 відбулася 10.10.2018 року, до позову додано довідку АТ КБ «Приватбанк», яка датована 20.02.2019 року. Саме з цього часу йому стало відомо, що відповідач фактично розрахувався, тому вважав, що строк звернення до суду з позовом він не пропустив, оскільки перебіг тримісячного строку для звернення до суду розпочинається яз 20.02.2019 року.
Відповідач не повідомляв його письмо про нараховані суми перед виплатою зазначених сум, тому про їх сплату він дізнався лише 20.02.2020 року з довідки банку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 відповідно до наказу №29-к від 02.06.2015 року працював на ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаді охоронця та в подальшому 17.11.2017 року його було звільнено з даного підприємства за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці.
Згідно довідки від 06.02.2018р. №38 ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш», підприємство на день звільнення мало заборгованість перед ОСОБА_1 з нарахованої, але не виплаченої оплати праці у загальній сумі 10801,49грн. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Положеннями статті 117 КЗпП України визначено, що у разі несвоєчасного розрахунку роботодавець повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до моменту фактичного розрахунку.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі судового наказу №320/2847/17 Мелітопольського міськрайонного суду від 04.05.2017 року з ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 10801,49грн. та зазначена сума 10.10.2018 року була перерахована підприємством на рахунок ОСОБА_1 , згідно довідки АТ «ПриватБанк» від 20.02.2019р. Факт отримання коштів підтверджується позивачем у позові. 
ОСОБА_1 наведено розрахунок середньоденної заробітної плати, яка за два повні останні робочі місяці складає: (3433,33грн.+4055,00грн.) / (15+15)=230,32грн., згідно довідки ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» від 07.05.2019р. Термін затримки виплати заробітної плати з 17.11.2017 року по 10.10.2018 року та становить 163 робочих дні. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати складає: 230,32грн. х 163 робочих днів = 37542,16грн. (а.с.20).
Судом встановлено, що виплата належних працівнику, позивачу по справі ОСОБА_1 , при звільнені суми в розмірі 10801,49грн. відбулась, тобто, власник фактично розрахувався зі звільненим працівником 10.10.2018р.
Так, згідно з частинами першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Отже, суд незалежно від заяв сторін повинен перевірити строк звернення до суду для вирішення трудового спору.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.
З огляду на те, що виплата належних ОСОБА_1 при звільнені суми в розмірі 10801,49грн. відбулася 10.10.2018 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16.04.2019 року, тому перебіг тримісячного строку для звернення до суду від 10.10.2018р. закінчився 10.01.2019р.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, зважаючи на те, що повний розрахунок з позивачем проведено 10 жовтня 2018 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16 квітня 2019 року.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 про здійснення з ним розрахунку з заробітної плати йому стало відомо з довідки банку лише 20.02.2019 року, тому з цієї дати слід рахувати встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, колегія суддів відхиляє.
Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач зазначає про те, що 10.140.2018 року відповідачем було здійснено фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом та перераховано позивачу зазначену заборгованість з виплати заробітної плати. Жодного посилання на те, що про існування вказаної обставини йому стало відомо лише 20.02.2019 року позовна заява не містить, а навпаки позивач стверджує що саме 10.10.2018 з ним було проведено розрахунок. Крім того, позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку з 17.11.2017 року по 10.10.2018 року, а не по 20.02.2019 року. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду із даним позовом.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: