ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий у першій інстанції: Келеберда В.І.
                                                                                                      Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року                                                                                       Справа № 520/9631/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді          Епель О.В., 
суддів:                                    Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря           Лісник Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Міністерства юстиції України, 
Правління Пенсійного фонду України, 
Міністерства соціальної політики України

про                     визнання протиправними постанови та наказу, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1), Правління Пенсійного Фонду України (далі - відповідач-2), Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач-3) про:
1) визнання постанови Правління Пенсійного фонду України від 18.11.2006 № 18-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2006 № 1231/13105) нікчемним документом;
2) скасування певних пунктів наказу Міністерства соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 № 1451/11731) як таких, що не відповідають критеріям наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 та постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана позивачем постанова Правління ПФУ від 18.11.2006 № 18-1 та наказ Міністерства соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 у частині оскаржуваних позивачем пунктів прийняті та зареєстровані відповідно до вимог чинного законодавства України.
Крім того, суд зазначив, що позивач не конкретизує, у чому саме полягає протиправність існуючого порядку, не наводить переконливих та достатніх аргументів на підтвердження своєї позиції, а лише стверджує, що порядку та процедури реєстрації оскаржуваних нормативно-правових актів Мінюстом дотримано не було, чого судом протягом розгляду справи не встановлено.
Також судом вказано, що у відповіді на відзив від 16.04.2019 позивач зазначив, що його позовні вимоги стосуються тільки Мін`юсту, а Правління ПФУ та Міністерство праці і соціальної політики України мають бути виведені з кола учасників справи як відповідачі, що вказує на невизначеність самого позивача із предметом оскарження, суб`єктним складом справи та конкретними обґрунтуваннями, які стосуються протиправності оскаржуваних ним нормативно-правових актів.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на тому, що постанова Правління ПФУ від 18.11.2006 № 18-1 та наказ Міністерства соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 зареєстровані Мін`юстом з порушенням відповідного порядку реєстрації, на містять положень, які на переконання апелянта, повинні в них бути, та є протиправними.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
          Від відповідачів - Міністерства юстиції України та Міністерства соціальної політики України надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та стверджуючи про правильність висновків суду першої інстанції.
          При цьому, Міністерство юстиції України у своїй скарзі стверджує про те, що оспорювані позивачем нормативні акти були зареєстровані у відповідності з вимогами чинного на той час законодавства.
          Позивачем подано відповідь на відзив Міністерства соціальної політики України, в якій він стверджує про безпідставність доводів зазначеного відповідача та про цитування ним певних нормативних положень про атестацію.
          Від позивача надійшло клопотання про участь у судовому розгляді цієї справи в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду.
          У задоволенні вказаного клопотання ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2020 відмовлено.
          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020 витребувано додаткові докази у цій справі.
          Від позивача надійшло клопотання про зміну складу учасників справи, у задоволенні якого ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2020 відмовлено.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження позивачем у цій справі є постанова Правління Пенсійного фонду України від 18.11.2006 № 18-1 та наказ Міністерства соціальної політики України від 18.11.2005 № 383.
1. Щодо Постанови № 18-1.
Постановою № 18-1 затверджено порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, який визначає механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника.
Зазначена Постанова № 18-1 була погоджена Міністерством праці і соціальної політики України та Міністерством фінансів України і подана Мін`юсту для здійснення її реєстрації.
Далі, за результатами розгляду матеріалів, поданих Мін`юсту для реєстрації, надано висновок про погодження реєстрації цієї Постанови № 18-1.
24.11.2006 Постанову № 18-1 зареєстровано Мін`юстом за № 1231/13105 в установленому порядку.
2. Щодо Наказу № 383.
Наказ № 383 прийнято суб`єктом нормотворення з метою забезпечення соціального захисту працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Наказом № 383 затверджено Порядок застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до підпунктів «а», «б», статті 13 та статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зазначений Наказ затверджений на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 21.05.2005 № 47517/1/1-05, погоджений Пенсійним фондом У країни, Федерацією роботодавців України, робочою комісією Всеукраїнських профспілок та профспілкових об`єднань та поданий для реєстрації до Мін`юсту.
01.12.2005 за результатами розгляду поданих на реєстрацію документів Наказ № 383 було зареєстровано у встановленому порядку за №1451/11731.
Позивач, вважаючи Постанову № 18-1 та Наказ № 383 протиправними, нечинними, прийнятими і зареєстрованими без дотримання законодавчих вимог, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV у редакції, чинній станом на час прийняття Наказу № 383 (далі - Закон № 1058-IV), «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII у редакції, чинній станом на час прийняття Наказу № 383 (далі - Закон № 1788-XII), Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228), Указом Президента України від 03.10.1992 № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» (далі - Указ № 493), Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі - Постанова № 731), Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Мінюсту та проведення їх державної реєстрації, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (далі - Порядок №  34/5), Порядком скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 № 32/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 884/5 (далі - Порядок № 32/5), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 у редакції, чинній станом на час прийняття Постанови №18-1 (далі - Порядок № 637).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 117 Конституції України нормативно-правові акти міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому законом.
Підпунктом 8 пункту 4 Положення № 228 передбачено, що Мін`юст, відповідно до законодавства здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.
Питання державної реєстрації регулюються Указом № 493, прийнятим з метою впорядкування видання міністерствами, іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів, забезпечення охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, підприємств, установ і організацій.
Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правих актів установлений Положенням № 731.
Порядок подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Мінюсту та проведення їх державної реєстрації регулюється Наказом Міністерства юстиції України № 34/5.
Державна реєстрація полягає, зокрема, у тому, що нормативно-правові акти проходять правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї (далі - Конвенція), міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.
Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:
а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації;
б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, а також підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.
Відповідно до пункту 6 Положення № 731 та пункту 2 Указу № 493 державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України.
Пунктом 13 Положення № 731 установлено, що у державній реєстрації відмовляється, якщо нормативно-правовий акт порушує чи обмежує встановлені законом права, свободи й законні інтереси громадян, підприємств, установ та організацій, або покладає на них непередбачені законодавством обов`язки.   
Пунктом 17 Положення № 731 визначено, що рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв`язку з:
а) виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта;
б) набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині;
в) одержанням повідомлення від Держпідприємництва або його територіального органу про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» або повідомлення Держпідприємництва про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону;
в-1) одержанням висновку Мін`юсту, Головного управління Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини;
г) виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт.
Підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть бути інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.
Окрім цього, згідно з пунктом 4 Порядку №32/5 підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є:
- виявлення обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта;
- набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині;
- одержання повідомлення від спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реалізації державної регуляторної політики про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», або про припинення дії регуляторного нормативно-правового акта або окремих його положень відповідно до статті 28 цього Закону;
- одержання висновку Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України, головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї та практиці Європейського суду з прав людини;
- виявлення порушень або недотримання вимоги   пункту 16 Положення   органом, що видав нормативно-правовий акт;
- інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.
Щодо Постанови № 18-1.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном.
Щодо Наказу № 383.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з пунктом 2 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Відповідно до підпунктів «а» та «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць.
Статтею 100 Закону № 1788-ХІІ передбачалися умови призначення пенсій за віком особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, згідно яких пенсії за віком призначалися таким чином:
а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;
б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, установлених раніше діючим законодавством.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано повноваження ПФУ встановлювати за погодженням з Мінпраці та Мінфіном порядок зарахування періодів роботи до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, а також чіткий порядок здійснення Мін`юстом реєстрації відповідних нормативно-правових актів.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що оспорювані позивачем нормативно-правові акти (Постанова № 18-1 та Наказ № 383) спрямовані на врегулювання питання щодо обчислення пільгового стажу роботи за Списками № 1 та № 2. 
Щодо Постанови № 18-1.
Зазначена Постанова № 18-1 врегульовує безпосередньо питання щодо зарахування періодів роботи до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, та прийнята Правлінням ПФУ на підставі пункту 20 Порядку № 637 та на виконання вимог зазначеної норми погоджена з Мінпраці та Мінфіном, а після цього передана на реєстрацію Мін`юстом.
При цьому, колегія суддів не встановлено і апелянтом не доведено наявності будь-якої з правових підстав, чітко визначених пунктом 17 Положення № 731 та/або пунктом 4 Порядку № 32/5, для відмови Мін`юстом у здійсненні відповідної реєстрації цієї Постанови.
Доводи апелянта про те, що законодавством не передбачено повноважень територіальних органів Пенсійного фонду України в областях затверджувати положення про Комісію з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, та видавати окремі нормативно-правові акти, які регулюють зазначені правовідносини, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідні повноваження делеговані ПФУ безпосередньо у п. 20 Порядку № 637, що узгоджується з приписами Законів № 1058-IV та № 1788-XII.
Щодо Наказу № 328.
Наказ № 328, зокрема в частині п. 4.1, затверджений у відповідності з нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, зокрема Законами №  1058-IV та № 1788-XII, на підставі доручення КМУ, погоджений ПФУ, Федерацією роботодавців України, робочою комісією Всеукраїнських профспілок та профспілкових об`єднань і лише після цього поданий до Мін`юсту на реєстрацію та зареєстрований останнім за результатами проходження відповідної процедури, визначеної вищенаведеними правовими нормами.
Разом з тим, колегія суддів не встановлено і апелянтом не доведено наявності будь-якої з правових підстав, чітко визначених пунктом 17 Положення № 731 та/або пунктом 4 Порядку № 32/5, для відмови Мін`юстом у здійсненні відповідної реєстрації цього наказу.
Доводи апелянта про те, що цим Наказом так само, як і Постановою № 18-1 не передбачено механізму реалізації прав і свобод при вирішенні питання отримання пільгової пенсії, гарантованої Конституцією України, апеляційний суд відхиляє, оскільки зазначені нормативні акти деталізують (роз`яснюють) окремі питання щодо пенсійного забезпечення на пільгових умовах, яке здійснюється у відповідності та на підставі законодавчих приписів, зокрема статті 13 Закону №  1788-ХІІ.
Аналізуючи ці та всі інші доводи апелянта, судова колегія зазначає, що ані під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження апелянтом не було наведено доводів, які надавали достатні правові підстави для визнання протиправними (незаконними) та нечинними оспорюваних ним нормативно-правових актів.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, стверджуючи, крім іншого, про неправомірність певних владно-управлінських дій та рішень ПФУ і Мінсоцполітики при прийнятті Постанови № 18-1 та Наказу № 328, та протиправність відповідних правових положень, просить виключити таких відповідачів з кола учасників справи та залишити відповідачем у цій справі лише  Мін`юст, стверджуючи про протиправність реєстрації ним вказаної Постанови і Наказу.
Втім, колегія суддів зазначає, що функції Мін`юсту з реєстрації нормативно-правових актів охоплюють чітке коло його повноважень і завдань, що виконуються при їх здійсненні, і вищенаведеними нормативно-правовими приписами чітко визначено підстави та порядок їх реалізації, що в даному випадку був дотриманий. Іншого судом не встановлено, а апелянтом не доведено.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що частиною першою статті 77 КАС України прямо передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
При цьому, судове рішення, відповідно до статті 242 КАС України, повинно бути законним і обґрунтованим, а отже в жодному разі не може засновуватися на припущеннях.
Також, перевіряючи доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що його твердження про те, що судом першої інстанції не розглянуто подане ним клопотання від 15.04.2019 про зміну складу учасників справи, спростовуються матеріалами цієї справи.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову в цій справі.
Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
          З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають, а тому в задоволенні клопотання позивача про компенсацію понесених ним судових витрат слід відмовити.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року - без змін.
          У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про компенсацію понесених судових витрат - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 08 грудня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: