ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6616/20 Справа № 199/5175/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:
27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки. Просила, визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11.03.2015 в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_2 ; визнати ОСОБА_1 співвласником земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію земельної ділянки № 39083377 від 15.06.2015 р.;
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки — відмовлено.
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2305,20 грн.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.
В порядку ст. 360 ЦПК України від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2006 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок   АДРЕСА_1 , по Ѕ частині за кожним.
Рішенням Дніпровської міської ради від 11.03.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки не зверталася, будь-яких доказів про порушення її права власності на земельну ділянку не надала. За таких підстав суд вважав, що рішення Дніпровської міської ради №54/62 від 11.03.2015 та свідоцтво про реєстрацію земельної ділянки № НОМЕР_1 від 15.06.2015 р є законним, підстав для визнання їх недійсними немає.
Колегія суддів погоджується з висновком суду.
Матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 16.03.1990 р. ОСОБА_4 був власником 68/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 ; 05.08.1992 р. (том 1 а.с.150-151).
ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 68/100 частин жилого будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 . На земельній ділянці був розташований жилий глиновий обкладений цеглою будинок А-1, жил. пл. 28,7 мІ, та такі господарчі будівлі: сарай Б, погріб В – цеглові, сараї Г, Д, шлакоблочні, вбиральня цеглова Е, огородження дерев`яні №1-5. В користування набувача відходило: в жилому будинку А-1 приміщення 1-2,103, 106, сарай Б, погріб В, вбиральня Г, колодязь К, забір №2, огородження №1-3 загального користування (том 1 а.с.152-155).
32/100 частини цього будинку належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (том 1 а.с.147-148).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 06.06.1992 р.; 09.06.1999 р. шлюб розірвано.
Як встановлено Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська (рішення суду від 16.11.2005 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійним договору дарування частини будинку, зміну ідеальних частин в домоволодінні та визнання права власності на будинок) в 1992 році розпочалося будівництво двоповерхового будинку та рішенням АНД виконкому №9/9 від 22.01.1999 р. затверджено акт прийому житлового будинку, але через наявність спору власника не було вказано. Судом 16.11.2005 р. ухвалено визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало чинності 09.02.06р. (том 1 а.с.6-8). 
16 квітня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області з заявою про здійснення перевірки документів та організацію робіт із виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.131-132).
Відповідно до відповіді Заступника начальника управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, Дніпропетровською міською радою прийнято рішення від 11.03.2015 №54/62 “Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську”. Відповідно до пп. 3,4 додатка 2 зазначеного рішення міської ради гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 передається у спільну сумісну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 . Оскаржуване рішення приймалося міською радою на підставі клопотання гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої суб`єктами господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами передбаченими чинним законодавством (том 1 а.с.13).
Відповідно до ст. 26 Закону України “Про землеустрій” замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.
Відповідно до ст. 28 Закону України “Про землеустрій” розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.
До повноважень міської ради не належить надання оцінки технічній документації та встановлення обставин за яких було встановлення та погодження меж земельних ділянок.
Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади і здійснюють від їх імені та у їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин.
Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад відноситься до компетенції рад.
Відповідно до пунктів «а», «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
За змістом ст. 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України).
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.
Із системного аналізу норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано.
Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
За змістом ч. 1 ст. 393 ЦК України, ч. 1 ст. 155 ЗК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що підстави для визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради №54/62 від 11.03.2015 відсутні, оскаржуване рішення прийнято у відповідності до норм земельного законодавства та в межах наданої міській раді компетенції.
Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Законом. Частиною 2 ст. 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, здійснюється один раз по кожному виду використання. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що позивач до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки не зверталася.
Посилання апелянта на те, що вона зверталася до міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки та зі скаргою на незаконні дії із приватизації земельної ділянки лише не двох відповідачів, але отримала відповідь-пораду звертатись за захистом порушеного права до суду, колегія суддів не може прийняти до уваги.
Колегія суддів перевірила надану відповідь на звернення за вих. № 36/6515 від 21.11.2016 з якої вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до Дніпровської міської ради щодо внесення змін до рішення міської ради від 11.03.2015 №54/62 стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.13). Інших звернень матеріали справи не містять.
ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки на підставі ст. 116 ЗК України не зверталась, тому викладені у позовній заяві доводи не дають підстав вважати, що обраний заявницею спосіб захисту її прав відповідає закону з огляду на те, що жодних її прав у даному випадку відповідачами порушено не було.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2019 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: