22-ц/804/3446/20 
                                                                                263/18962/19 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ

     „22"  грудня   2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/18962/19
Номер провадження 22-ц/804/3446/20                 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Мальцевої Є.Є.,Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Звонарьов Валентин Вадимович, на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2020 року головуючого судді Федоренко Т.І. зі складанням повного тексту судового рішення 22 вересня 2020 року  по цивільній справі про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням ,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, мотивуючи вимоги тим, що він з вересня 2001 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2   з 08 серпня 2008 року, за рішенням суду шлюб між ними розірвано 28 липня 2017 року. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі у справі колишня дружина ОСОБА_2 та  донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з травня 2017 року в даній квартирі не проживають, участі в утриманні житла не приймають. Відповідач ОСОБА_2 має у власності інше житло, в добровільному порядку відмовляється змінити реєстрацію місця проживання, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки це перешкоджає йому  розпоряджатися своєю власністю. Просив усунути перешкоди в користуванні правом власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_1   - задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , вирішено питання стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат, у задоволенні  решти вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Звонарьов В. В., ставить питання про скасування  рішення суду в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування  житловим приміщенням квартири  АДРЕСА_1 та ухвалення нового  рішення про задоволення вимог в цій частині. Також, змінити  рішення суду, у вступній та резолютивній частині рішення із зазначенням про розгляд справи за вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням».
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що  судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст.ст. 29, 391, 405, 406 ЦК України та норми ст.ст.11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», неправильно оцінено докази по справі, в результаті чого суд дійшов помилкових висновків. В даному випадку, оскільки вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, застосуванню підлягають норми ЦК України, що регулюють правовідносини щодо приватної власності на майно.
Також зазначає, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом,суд дійшов правильного висновку, оскільки відповідач ОСОБА_2 , без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад один рік, за відсутності іншої домовленості між нею та власником квартири ОСОБА_1 , втрачає право користування житловим приміщенням. Судом також прийнято до уваги, що за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , залишивши 1/2 частини вказаної квартири у власності ОСОБА_1 . Проте, судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано норми ст.29 ЦК України, ст.ст. 11,18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки, зі змісту вказаних норм матеріального права вбачається, що на законодавчому рівні передбачено дві рівнозначні ситуації, за яких дитини може проживати спільно в сім`ї зі своїми батьками ,разом з матір`ю та батьком, або одним із батьків у разі проживання батьків окремо один від одного, або з матір`ю , або з батьком. В житлових приміщеннях дитині має бути забезпечено належні санітарно-гігієнічні та побутові умови, за яких не завдається шкода її фізичному та розумовому розвитку.В  даному випадку жодним чином право на житло неповнолітньої ОСОБА_3 не порушується, оскільки дитина, як до пред`явлення позову, так і на даний час проживає разом з матір`ю, та з урахуванням рішення суду від 06 червня 2019 року, є можливість зареєструвати місце проживання дитини у вказаній квартирі. В свою чергу, ОСОБА_3   надає згоду на реєстрацію місця проживання дитини у квартирі, що є спільною власністю з ОСОБА_2 за вищезазначеним рішенням суду . 
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 до спірних правовідносин, оскільки  правовідносини не є тотожними із тими, що виникли у даній справі, на його думку, не підлягають застосуванню норми ст.ст. 71,72,107 ЖК України , адже спір виник із цивільних правовідносин. Зауважує, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. 
Відзив на апеляційну скаргу  не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Звонарьов В. В. підтримали доводи апеляційної скарги.
У судове  засідання апеляційного суду ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3   не з*явилася ,належним чином була  повідомлена  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 09 грудня 2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1386  та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.207-208,213). 
У судове  засідання апеляційного суду  представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради не з*явився ,належним чином були  повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 09 грудня  2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1385 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.206,208,210). Від представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської  міської ради,що діє за довіреністю ОСОБА_4 ,електронною поштою надіслано клопотання про розгляд справи за відсутністю представника та максимального врахування права та інтересів неповнолітньої дитини (а.с.175-176) .
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з  таких підстав. 
          Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира  АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори 04 вересня 2001 року за реєстровим № 36587 .
Відповідно до технічного паспорту квартира  АДРЕСА_1 складається з двох жилих кімнат, має загальну площу 47,9 кв.м. та житлову площу 29,6 кв.м.
Відповідно до інформації з Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26 грудня 2019 року № 006-13.07-04340 за вищевказаною адресою  зареєстровані: ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . 
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дитини є  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 липня 2017 року шлюб між подружжям ОСОБА_1   розірвано.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року, яке набрало законної сили 12 липня 2019 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково та визнано право власності 1/2 частини за ОСОБА_2 та 1/2 частини за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08 липня 2020 року № 01.1-01-23-108, з метою соціального захисту неповнолітньої дитини, керуючись ст. 19 СК  України, ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету Маріупольської міської ради від 23 червня 2020 року, вказаний орган вважав неможливим визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст.383,405 ЦК України,ст.ст.64,150,156 ЖК України ,виходив з доведеності вимог позивача, якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , про відсутність  відповідача ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі. Також , судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього та прийнято  до уваги той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 06 червня 2019 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , тобто відповідач ОСОБА_2 має у власності інше житло для проживання. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,такою,що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 ,суд першої інстанції,посилаючись на ч.2 ст.11 ,ч.2 ст.18 Закону України « Про охорону дитинства»,ч.2 ст.160 СК України,ч.3 ст.29 ЦК України,виходив з того,що ОСОБА_3 не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від її волі, суду не надано відомостей щодо досягнення між батьками згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, у зв`язку з чим дійшов висновку  про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ч. 2 ст.405 ЦК України.
             З такими висновками суду   повністю  не можна погодитись виходячи з наступного . 
             Згідно п.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
           Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).
              Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
                Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
              Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
            Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
             Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
             Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).
         Розглядаючи позов,суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін,але в межах заявлених вимог .
         Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04 вересня 2001 року . У квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
         Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року,яке набрало законної чинності 12 липня 2019 року , по цивільній справі № 263/11595/17  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,визнання права власності на майно  задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набуте у шлюбі та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ,з залишенням 1/2 частини вказаної квартири у власності ОСОБА_1 . 
          Відповідно до статті 41 Конституції  України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
          За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
          Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
          Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів  їх сімей та інших осіб.
          Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
         Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
         За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
          Разом з цим , згідно з положеннями статті 391 ЦК України  власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
          Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
         Суд першої інстанції помилково не застосував  до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України  в частині вимог до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки за встановлених судом  фактичних обставин, ОСОБА_2 та  донька ОСОБА_3 , є такими, що втратили право користування житлом , оскільки більше двох  років у квартирі  не проживали, а тому,  відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України ОСОБА_1 ,  як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_2   добровільно відмовилась від зняття з реєстрації разом зі дочкою. Безпідставними є твердження суду , про порушення прав малолітньої ОСОБА_3 , оскільки  для суду у цьому випадку немає значення те, що дитина є малолітньою, оскільки право користування квартирою  вона втратила одночасно зі своєю матір*ю.
         При цьому судом враховано, що у відповідності до частини четвертої  статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
           Так як , вищевказана  квартира  не є місцем проживання відповідача ОСОБА_2 ,що встановлено судом ,тому  квартира  не може бути і місцем проживання  малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає зі своєю матір*ю, відповідачем ОСОБА_2 .
           Встановлено,що ОСОБА_2 з донькою  проживає в квартирі АДРЕСА_2 ,яка на праві власності по 1/2 частині належить батькам дитини ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 ,тобто дитина має гарантоване збереження права на житло .
            З огляду на те, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, однак не правильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1   підлягає  скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.
            Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
         Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
        При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
         На думку суду,апеляційної інстанції , у спірних правовідносинах права позивача, як  власника квартири  АДРЕСА_1 , захищені  і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
         Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
         У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. 
       ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Відповідно до абз. 7 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо.
За позовними вимогами ОСОБА_1 звертався до суду саме за захистом права власності та  просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном  шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідачів. Проте, як у вступній так і в резолютивній частині суд першої інстанції неправильно сформулював заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, а відтак, рішення суду першої інстанції в  частині задоволених вимог підлягає зміні.
       Беручи до уваги всі вище встановлені обставини, апеляційний суд  визнає апеляційну скаргу  обгрунтованою, тому,  у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду в частині  відмови  в задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3 такою ,що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 ,та в цій частині ухвалює нове про задоволення позовних вимог ,та в частині   задоволення позову про  визнання ОСОБА_2    такою ,що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 змінює. 
        Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
        Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано та змінено, за новим рішенням  задоволено позовні вимоги, то необхідно , понесені  позивачем ОСОБА_1 судові витрати ,  у зв*язку з розглядом справи у суді першої інстанції , у розмірі   768, 40 грн.   та  у зв*язку  з переглядом справи  у суді апеляційної інстанції    у розмірі 1152,60  грн. , стягнути з ОСОБА_2    на його користь. 
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Звонарьов Валентин Вадимович ,- задовольнити .
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2020 року  в частині  відмови  в задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3   такою ,що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 ,скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення . 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
Усунути  перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2020 року  в частині   задоволення позову про  визнання ОСОБА_2    такою ,що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 ,змінити .
Усунути перешкоди  у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП   НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати , понесені по сплаті судового збору у розмірі 1920 (одна тисяча дев*ятсот двадцять ) грн. 
            Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
            Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року. 

            Судді: