Апеляційне провадження № 22-ц/824/3165/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня 2020 року                                                                                              м. Київ
Унікальний номер справи 755/953/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           Київська міська рада,
треті особи:                           Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району» м. Києва
                                               Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Дніпровського районного суду м.Києва ухваленого 29 жовтня  2019 року в приміщенні  суду під головуванням судді Арапіної Н.Є., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КМР, треті особи: КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва», ПАТ «АК «Київводоканал», про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 липня 2017 року, керуючи належним йому автомобілем Nissan Murano, під час руху на незначній швидкості по проїзній частині автодороги в м. Києві по вул. Челябінський, 15 (в районі перехрестя з вул. Каховською) автомобіль передньою частиною провалився в яму, яка утворилась на проїзній частині автодороги, не була огорожена та не позначена будь-якими попереджальними знаками, і мала вид звичайної калюжі. Яма утворилась внаслідок неналежного виконання ремонтних робіт. Вартість матеріального збитку в результаті пошкодження автомобіля склав 224 753,37 грн. Відповідальною особою за обслуговування та ремонт цієї ділянки дороги є КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району міста Києва». КМР є власником дороги, тому відповідно до закону зобов`язаний створити безпечні умови дорожнього руху. Внаслідок пошкодження транспортного засобу була спричинена і моральна шкода у розмірі 50 000 грн., яка полягає в душевних стражданнях. 
З огляду на що просив стягнути з КМР у відшкодування матеріальної шкоди 224 753,37 грн., моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.  
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року у  задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, та вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що КМР є власником дороги і органом місцевого самоврядування, який управляє функціонуванням вулиць та доріг міста, тому вважає висновок суду про те, що КМР є неналежним відповідачем помилковим.
Рішення суду не містить прямого висновку про те, що КМР є неналежним відповідачем, також відсутній висновок, яка саме особа має бути відповідачем у вказаних правовідносинах та нести відповідальність за заподіяну шкоду.
Суд не встановив, за яких обставин відбулося провалля на дорозі. В якості єдиного мотиву прийнятого рішення суд навів те, що відповідач та третя особа КП ШЕУ зазначили, що яма утворилась внаслідок прориву труби та підмиття ґрунту.
Відповідачем не надано суду доказів про те, що ділянка дороги, на якій відбулась ДТП передана  на баланс КП ШЕУ, на підставі чого відбулася така передача, які саме обов`язки має КП та які саме порушення допущені КП.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Представник відповідача КМР - Кравець В.В. та представник третьої особи ПрАТ «Київводоканал» - Статівка О.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, проте про причини неявки суд не повідомили. 
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власником автомобіля Nissan Murano, державний номерний знак НОМЕР_1   (а.с. 71, том 1).
13 липня 2017 року приблизно о 16-40 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого  автомобіль марки Nissan Murano, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача передньою частиною провалився в яму, яка утворилась на проїзній частині автодороги в м.Києві по вул. Челябінський, 15 ( в районі перехрестя з вул. Каховською) та отримав механічні пошкодження (а.с.72-81, том 1).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1   просив стягнути з КМР матеріальну шкоду в розмірі 224 753,37 грн., моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
На підтвердження вимог позивачем  надано звіт № 12-2/962 від 04 жовтня 2017 року про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки марки Nissan Murano, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку складає у розмірі 224 753,37 грн., договір № 17 оренди торгового місця від 01 січня 2017 року, довідку гімназії «Консул» № 86 від 16 листопада 2018 року,  копію іпотечного договору № 800001281-И від 31 липня 2007 року, протокол проведення електронних торгів, декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, договір прокату автомобіля від 23 жовтня 2017 року (а.с.82-107,108-109, 110-113,49,50-51,114-115,116-117,118-122, том 1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено правових підстав покладення на відповідача відповідальності за спричинені збитки. А тому, вважаючи, що вина відповідача у спричинених збитках відсутня, вважав за необхідне відмовити і в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У положеннях статей 7, 10 Закону України «Про автомобільні дороги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях.
Частиною третьою статті 14 та частиною першою статті 16 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху належить: розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження, компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів, забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху, забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; вирішення питань експлуатації автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів у надзвичайних ситуаціях, термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах, своєчасне виявлення перешкод дорожнього руху та їх усунення а у разі неможливості невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними направляючими засобами: організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.
У пункті 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року за № 198(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотримання норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).
Відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Згідно з п.4 ч.1 ст.16 Закону України від 30 червня 1993 року «Про дорожній рух» водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.
У частині першій ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.  
Відповідно до п.2 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року ремонт і утримання дорожніх об`єктів (крім залізничних переїздів), що перебувають у загальнодержавній власності, здійснюється дорожньо-експлуатаційними організаціями, які належать до сфери управління «Укравтодору», а тих, що перебувають у комунальній власності, - відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями.
Власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані: постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів  та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначати їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів ( п.11 розділу 2 «Обов`язки і права власників дорожніх об`єктів або уповноважених ними органів, дорожньо-експлуатаційних організації» Єдиних правил).
Відповідно до п. 1 ст. 3 Статуту КП «Шляхово-експлуатаційне  управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району» м.Києва (зі змінами та доповненнями), підприємство створено з метою забезпечення безпечного руху транспорту та пішоходів по закріпленій шляховій мережі.
Відповідно до п. 6.1.1. ст. 6 Статуту, підприємство самостійно планує свою діяльність і визначає перспективи розвитку, виходячи з укладених договорів на виконання робіт та послуг із утримання в належному технічному і санітарному стані міських автомобільних шляхів та споруд на них.
Тобто, одним із предметів діяльності підприємства є виконання необхідного комплексу робіт із технічного нагляду, утримання та ремонту шляхів, підземних пішохідних переходів, вуличної зливної каналізації, каналів, канав, туалетів та інших споруд. Отже, відповідальність за належне утримання та ремонт шляхів Дніпровського району м. Києва покладено на КП, балансоутримувачем яких воно являється.
Встановивши, що  належний позивачу автомобіль було пошкоджено через потрапляння під час руху автомобіля до ями, яка утворилась на проїзній частині автодороги, яка не була огороджена та не позначена будь-якими попереджувальними знаками і мала вид звичайної калюжі та відноситься до вулично-дорожнього покриття,  контроль за експлуатаційним станом якого належить до виключної  сфери управління КП  «Шляхово-експлуатаційне  управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району» м.Києва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідальність за завдану позивачу шкоду має нести не КМР.
Більше того, судом першої інстанції роз`яснювалося право звернення з клопотанням щодо заміни неналежного відповідача, проте останній таким правом не скористався. 
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що КМР є неналежним відповідачем у справі, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави відмовляти у задоволенні позовних вимог, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» вулично-дорожня мережа - призначена для руху транспортних засобів і пішоходів мережа вулиць, доріг, внутрішньо квартальні та інші проїзди, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, набережні, майдани, площі, а також автомобільні стоянки та майданчики для паркування транспортних  засобів з інженерними та допоміжними спорудами, технічними засобами організації дорожнього руху.
Оскільки ділянка дорожнього покриття, на якій сталося пошкодження автомобіля позивача, є елементом автомобільної дороги, який дозволяє безперервний, безпечний і зручний рух транспортних засобів, і є елементом дорожнього об`єкта, за задовільний стан якого відповідають комунальні порожньо-експлуатаційні організації, тому  відповідальність має нести  КП «Шляхово-експлуатаційне  управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м.Києва», яке не створило  належних умов щодо безпеки використання автомобільної дороги, де сталася ДТП.
Аналогічна правова позиція, викидана Верховним Судом у постанові  від 30 жовтня 2019 року у справі № 639/2132/18.
Оскільки колегією суддів встановлено, що висновок суду першої інстанції про те, що  вина відповідача у спричинених збитках позивачу відсутня, вважає вірним і висновок про відмову в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди та не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.
Таким чином, колегія суддів вважає, що  рішення Дніпровського  районного  суду м.Києва  ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно  ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: