Номер провадження: 22-ц/813/7101/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20954/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                                Сегеди С.М.,
суддів:                                Гірняк Л.А.,
               Комлевої О.С.,
               за участю секретаря:                        Ющак А.Ю.,
               представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Попової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про стягнення не виплачених при звільненні грошових коштів,

встановив:

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів») про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, який уточнив 16 березня 2020 року (а.с.27).

В обґрунтування свого позову позивач ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 01.06.2016 р. по 26.06.2019 р. він знаходився у трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів». 
26 червня 2019 року позивач був звільнений за угодою сторін, згідно наказу № 22-ос від 25.06.2019 року. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 27 894 грн. 29 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення - по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, було задоволено частково. 
Стягнуто з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 27 894 грн. 29 коп. 
В іншій частині позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року, в частині відмови йому в задоволенні позовних вимог до ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

09 липня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» надійшов відзив на апеляційну скаргу, за підписом представника ОСОБА_2 , в якому він просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року (а.с. 77-83).
Крім того, 02.12.2020 року від адвоката Попової О.А., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», яке ухвалою колегії суддів від 03.12.2020 року було задоволено (а.с.94-95, 99-101).
В свою чергу, 04.12.2020 року від голови ліквідаційної комісії ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» ОСОБА_3 надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів сплати позивачу 27894,29 грн. (а.с.102-103).
Крім того, 08.12.2020 року від голови ліквідаційної комісії ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» ОСОБА_3 надійшла заява про перенесення судового засіданні, у зв`язку з перебуванням голови ліквідаційної комісії ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» О.І. Погребнюк у відрядженні в м. Київ (а.с.105-106).

В свою чергу, 09.12.2020 року до суду апеляційної інстанції від адвоката Попової О.А., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких вона просить оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позову, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення – про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.108-110).

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином і завчасно повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 09.12.2020 року, на 15.00 год. (а.с. 73-76), як то передбачено ст. 130 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (а.с. 111), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. 

Враховуючи вищенаведене, та те, що дана справа пов`язана з вирішенням трудового спору, крім того перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично п`ять місяців, а також враховуючи, що явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», за участю представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Попової О.А.

Що стосується заяви голови ліквідаційної комісії ОСОБА_4 про перенесення розгляду справи у зв`язку з її неможливістю прийняти участь в судовому засіданні (а.с.105-146), то колегія суддів вважає, що дані обставини не можуть свідчити про неможливість представника ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» прийняти участь у справі, у тому числі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», оскільки у вказаному ДП маються інші представники, у тому числі особа, яка подавала письмові заперечення на позовну заяву та підписала відзив на апеляційну скаргу – ОСОБА_2 (а.с.35-41, 77-83). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.06.2016 р. по 26.06.2019 р. позивач ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів», та 26 червня 2019 року він був звільнений за угодою сторін, згідно наказу № 22-ос від 25.06.2019 року.
Однак, після звільнення з ним не розрахувалися, у зв`язку з чим заборгованість перед ним по заробітній платі, станом на 26.06.2019 року склала 27 894,29 грн. Ця заборгованість утворилась у зв`язку тим, що йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі, а саме: за дні компенсації за невикористану відпустку у ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів», що підтверджується відповідною довідкою (а.с.7).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та задовольнив їх.

Оскільки вказане судове рішення в цій частині в апеляційному порядку не оскаржене, то зазначені обставини свідчать про те, що сторони погодились з рішенням суду в цій частині.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Суд також вказав, що відповідно абзацу 5 п.2.3. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 року, Конституційний Суд України виходить із того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Крім того, суд послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у Постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, який зазначив, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. 
Однак, судом не було враховано, що вищезазначений правовий висновок, рівно як і Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18 стосувалась інших правовідносин, а саме: правовідносин з приводу обов`язку по сплаті судового збору за подання позовів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не строку звернення з позовом до суду.

З цих підстав, посилання на вказану Постанову, як на обов`язкову для застосування в даному випадку є безпідставним, оскільки нею регулюються інші правовідносини, ніж спірні.

Таким чином, суд помилково виходив із того, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мають застосовуватися вимоги ч.1 ст. 233 КЗпП України.
При цьому суд зазначив, що оскільки позивач дізнався про не виплату йому повної суми заробітної плати при звільненні 27.06.2019 року, а звернувся до суду 10 грудня 2019 року, то він пропустив тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України.
Також суд вказав, що відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Разом з тим, позивач не просив суд поновити вказаний строк, не наводив жодних обставин підтвердження поважності причин пропуску цього строку, а посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 24.04.2019 року у справі № 607/14495/16-ц, є необгрутнованим, так як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є виплатами, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та не є відповідними державними гарантіями, встановленими законодавством, а є за своєю правовою природою спеціальним видом відповідальності роботодавця.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а підстави для його поновлення відсутні, у зв`язку з чим суд відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступних обставини.
Так, у відповідності до ст. 233 КЗпП України передбачені строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зазначені обставини свідчать про те, що є обрунтованими доводи заявника апеляційної скарги про те, що оскільки позивач був звільнений 26.06.2019 року, а належні йому до виплати суми не були виплачені у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, і повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то у суду апеляційної інстанції є всі підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. 
Так, згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому слід виходити із того, що згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, за змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З огляду на вкладене, слід дійти висновку про те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні; факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Тобто, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 року, Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таких правових позицій дотримується також Верховний Суд України в постановах від 01 квітня 2020 року по справі № 740/213/18-ц та від 20 лютого 2020 року по справі № 171/51
15-ц (а.с.56-58, 59-62).

Оскільки у відповідності до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне дійти висновку про те, що суд першої інстанції помилково вважав, що в даному випадку наявні підстави для застування вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Попова О.А. зазначила, що ОСОБА_1 отримав від відповідача невиплачену йому заробітну плату при звільненні лише у серпні 2020 року, згідно відомості, копія якої надана суду представником відповідача, в розмірі 27 894,29 грн. (а.с.103).
У зв`язку з цим, вона просила стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача середній заробіток за період з дня його звільнення і по день ухвалення судом першої інстанції судового рішення, тобто в період з 27 червня 2019 року по 16 квітня 2020 року.

Із врахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, в межах позовних вимог, по день ухвалення рішення.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 497,92 грн. (9 743,45 грн. (заробітна плата за квітень 2019 року) + 11169,19 грн. (заробітна плата за травень 2019 року) 42 робочих днів = 497,92 грн., у зв`язку з чим його середньомісячний заробіток складає 10 456,32 грн.
Період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», тобто з наступного дня після звільнення позивача та по день постановлення рішення судом першої інстанції - з 27 червня 2019 року по 16 квітня 2020 року, становить 203 робочих дні, у зв`язку з чим середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки виплати при звільненні всіх належних сум, в межах позовних вимог складає 101 077,76 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, має бути зменшений, враховуючи те, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 10.12.2019 року, тобто майже через 6 місяців після звільнення, уточнив позовні вимоги 16.03.2020 року, тобто за місяць до ухвалення оскаржуваного судового рішення. При цьому колегія суддів також враховує принципи розумності, пропорційності і справедливості судових виплат в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як про те зазначено в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року, справа № 171/51/15-ц, провадження № 61-29223св18, копію якої приєднав до апеляційної скарги представник її заявника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 (а.с.59-62).

Так, вказаною постановою Верховного Суду була залишена без змін постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2018 року у справі № 171/51/15ц, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою сума цього середнього заробітку за період затримки з 13.05.2005 року по 30 березня 2018 року у розмірі 99 899,63 грн. була зменшена до 5 000 грн. Сума грошових коштів які не були виплачені позивачу при звільнення, складала 801,33 грн.

Колегією суддів також враховано, що відповідачем у справі є Державне підприємство Міністерства оборони, а тому стягнення мають бути також співмірними із заявленими позовними вимогами. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а також щодо розподілення судових витрат, питання про які суд взагалі не вирішив, скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, задовольнити частково та стягнути з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на користь ОСОБА_1 одномісячний середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 456 грн.

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на користь держависудовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 840,80 грн., а в решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що дана справа витікає із виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та те, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на користь державного бюджету на розрахунковий рахунок Одеського апеляційного суду судовий збір за розгляд справи в  суді апеляційної інстанції в мінімальному розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд
                                    
                                        постановив:  
      
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а також щодо розподілення судових витрат, скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, задовольнити частково. 
Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», код ЄДРПОУ: 08336521 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 456 грн. (десять тисяч чотириста п`ятдесят шість гривень).
Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», ЄДРПОУ: 08336521, на користь держависудовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2020 року залишити без змін.                         

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», ЄДРПОУ: 08336521, на користь державного бюджету на розрахунковий рахунок Одеського апеляційного суду судовий збір за розгляд справи в  суді апеляційної інстанції в розмірі 1261,20 грн. (одну тисячу двісті шістдесят одну гривню 20 копійок).
Вказані кошти стягнути за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:
Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101 
Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 38016923
Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП) 
Код банку отримувача (МФО) - 899998 
Рахунок отримувача - UA538999980313141206080015007
Код класифікації доходів бюджету – 22030101
Призначення платежу - *;101; 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 15.12.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева