ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/322/20  Номер провадження 22-ц/814/2474/20	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Ачкасовій О.Н. 

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року, ухвалене суддею Куцин В. М., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця", третя особа: начальник Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" Карачевцев Геннадій Миколайович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В: 

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у Виробничому підрозділі "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" на посаді пожежного респіраторника з 2013 року. Наказом начальника Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" №2/ос від 11.01.2020 року він був звільнений за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Звільнення вважає незаконним, оскільки заява про звільнення за угодою сторін ним була написана під тиском начальника Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_3 , який 05.01.2020 року відсторонив його від роботи, посилаючись на його стан здоров`я та погрожував звільненням "за статтею". Підтвердженням написання заяви про звільнення за угодою сторін під тиском начальника зазначав те, що після відсторонення його від роботи, до виконання свої обов`язків пожежного респіраторника він так і не приступив, оскільки за вказівкою ОСОБА_3 , який погрожував звільнити "за статтею", він написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 09.01.2020 року та 10.01.2020 року. Факт написання ним заяви про звільнення за угодою сторін під тиском начальника Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" ОСОБА_3 може підтвердити свідок ОСОБА_4 . Крім того, 10.01.2020 року ним було подано заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, у зв`язку з чим законних підстав для видачі наказу №2/ос від 11.01.2020 року про звільнення його з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у відповідача не було. 

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця", третя особа: начальник Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" Карачевцев Геннадій Миколайович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - відмовлено.

               Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами було досягнуто згоди щодо звільнення ОСОБА_1 , звільнення відбулося на підставі заяви ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року, заява прийнята відповідачем. Анулювання домовленості між працівником підприємства і власником про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника. Крім того, суд першої інстанції не погодився з твердженнями позивача та його представника, що заява позивачем про звільнення була подана внаслідок психологічного тиску на останнього третьою особою Отже, при звільненні позивача було дотримано вимоги трудового законодавства України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при очевидному недотриманні висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15-ц, постанові Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі № 761/19141/16-ц та з порушенням вимог ст. 36 КЗпП України, ст. ст. 78, 263 ЦПК України, тому є незаконним та необґрунтованим .

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 05.01.2020 р. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за згодою сторін з 11.01.2020 року (т.1 а.с. 32).

10 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін (т.1 а.с. 33).

Наказом начальника Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" №2/ос від 11.01.2020 р. ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с. 34).

Свідок ОСОБА_5 суду першої інстанції показав, що у його присутності позивачеві ОСОБА_1 начальником виробничого підрозділу Полтавський загін воєнізованої охорони ОСОБА_3 було запропоновано пройти медичний огляд на стан сп`яніння під час проведення перевірки несення чергування варти позивачем 05.01.2020 року у зв`язку з виявленням ознак алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 . Останній відмовився від проходження огляду, у зв`язку з чим були складені відповідні акти. 
Свідок ОСОБА_6 суду першої інстанції показав, що в його присутності ОСОБА_1 08.01.2020 року написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та переписав подану ним заяву 05 січня про звільнення, вказавши дату звільнення 11 січня 2020 року. До написання заяв позивач спілкувався з начальником ОСОБА_3 . В ході розмови свідок повідомляв позивачу положення закону щодо неможливості відкликання заяви про звільнення за згодою сторін без згоди роботодавця. 11 січня був підписаний наказ про звільнення позивача та вручений останньому. Підстави для скасування наказу були відсутні, зважаючи на зміст резолюції на заяві позивача про відкликання заяви про звільнення датованої 10.01.2020 року.

Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача та його представника, що заява позивачем про звільнення була подана внаслідок психологічного тиску на останнього третьою особою, оскільки вказані доводи спростовуються змістом розмови під час проведення перевірки несення служби позивачем третьою особою - начальником Виробничого підрозділу "Полтавський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" Карачевцевим Г. М.,05.01.2020 року, аудіозапис якої досліджений судом першої інстанції, в ході якої ОСОБА_3 наполягає на проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння позивача у спеціалізованому медичному закладі, а останній не надає згоди на проведення огляду та повідомляє, що бажає звільнитися з роботи. 

Згідно повідомленням Роменського відділу поліції від 11.03.2020 р., відсутні звернення ОСОБА_1 з заявами про вчинення щодо нього протиправних дій при написанні заяви про звільнення з роботи (т.11 а.с. 110).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суду показали, що на пропозицію ОСОБА_3 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відмовився та повідомив, що бажає звільнитися з роботи.

Суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_4 , який стверджував, що заяви про звільнення він та позивач написали за вказівкою третьої особи, так як свідок особисто зацікавлений у вирішенні спору на користь позивача, оскільки також був звільнений з роботи з аналогічних підстав та за аналогічних обставин, що і позивач.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, з урахуванням норм чинного трудового законодавства України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. При цьому враховані правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року справа №570/894/16-ц та роз`яснення, що наведені у постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

При цьому КЗпП України визначає можливість працівнику оскарження наказу про його звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). 

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення за згодою сторін з 11 січня 2020 року, яка була погоджена відповідачем (т.1 а.с. 32). Тобто, дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою. 10 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про залишення заяви про звільнення, поданої 05 січня 2020 року, без розгляду. Проте, вказана заява була залишена без задоволення у зв`язку з попередньою домовленістю (т.1 а.с.33). Таким чином, хоча ОСОБА_1 заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, проте, згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору у даному випадку відсутня.

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених судом першої інстанцій обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності такої згоди відповідача, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України, є обґрунтованим. Відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для його поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року (справа №6-1269цс16) та правовий висновок Верховного Суду у постанові від 04.11.2019 року (справа № 761/19141/16-ц), то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у зазначених справах фактичні обставини не є тотожними (у справі №6-1269цс16 мало місце звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, у справі № 761/19141/16-ц позивач заперечував написання заяви про звільнення, а відповідач оригінал цієї заяви не надав та послався на її втрату за невстановлених обставин), проте, у зазначених постановах зроблений подібний висновок про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Крім того, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення на нього тиску з боку відповідача при написанні заяви про звільнення за згодою сторін, таких обставин не було встановлено судом першої інстанції. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_9 звертався до будь-яких уповноважених органів з приводу вчиненого на нього тиску чи оскаржував неправомірні дії осіб щодо нього.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем та його представником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вище вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 вересня 2020 року – залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       
       Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов