ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  Провадження № 22-ц/803/9097/20 Справа № 215/4516/20 	  	 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М.,Зубакової В.П.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у м. Кривому Розі, повне судове рішення складено 26 серпня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільнені.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві у відповідача з 04 лютого 1976 року по 20 лютого 1986 року та з 19 серпня 1991 року по 25 січня 2010 року, газоелектрозварювальником та механіком в Аннівському та Першотравневому кар`єрі. 25 січня 2010 року звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В липні 2020 року позивач дізнався, що має право, відповідно до Галузевої угоди гірничо - металургіййного комплексу України на 2007-2008 рік, на одноразову (вихідну) допомогу при звільнені, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням.
За таких обставин просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на його користь недоплачену одноразову допомогу при звільненні в розмірі 11 551,41 грн., середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 26 січня 2010 року по 30 липня 2012 року у розмірі 96 835,61 грн., а також 10 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 11 551, 41 грн. 
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000 грн. 
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» судовий збір у розмірі 840,80 грн. на користь держави.
В іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що судом першої інстанції, не було враховано, що відповідач, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, однак відповідач не провів з ним повний розрахунок
На думку апелянта, при зменшенні позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні, суд першої інстанції не послався на норми права, яким передбачено порядок зменшення середнього заробітку.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, стягуючи 20 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не зазначив в рішенні за який період стягується середній заробіток за час затримки розрахунку.
Позивач вказує на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні не вирішив питання про відшкодування моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні.
Також апелянт наголошує на тому, що у суда були відсутні підстави для застосування принципу співмірності.
У відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач просить рішення суду,як законне та обґрунтоване, на їх думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» на його користь 11 551,41 грн. недоплаченої одноразової допомоги при звільненніне оскаржено , тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалами справи, що позивач  ОСОБА_1 працював з 04 лютого 1976 року по 20 лютого 1986 року на посаді газоелектрозварника, з 19 серпня 1991 року по 25 січня 2010 року – механіком на Ганівському та Першотравневому кар`єрі. 25 січня 2010 року позивач звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 8-11).
На момент звільнення, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав 28 років 5 місців.
Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 742 від 03 липня 2020 року, середньогодинна заробітна плата становить 21,94 грн., а середньомісячна – 3850,47 грн. (а.с.12).
Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у повному обсязі, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) у зв`язку із чим, вважав, що відповідач зобов`язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угоди щодо підстав отримання одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є обов`язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 11 551,41 грн. розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням принципу співмірності. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду необґрунтовано характер, тривалість та обсяг заподіяних моральних страждань, тому суд позбавлений можливості правильно оцінити розмір відшкодування моральної шкоди. 
Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади – 25 січня 2010 року, відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» не провів виплату позивачу вихідної допомоги при виході на пенсію.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 26 січня 2010 року по 30 липня 2012 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу  3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача за період з 01 листопада 2009 року по 31 грудня 2009 року, тобто за два місці, що передували звільненню, розрахована судом  першої інстанції у відповідності до Порядку на підставі довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №742 від 03 липня 2020 року, та складала 157,97 грн. (а.с. 12)
За період з 26 січня 2010 року по 30 липня 2012 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 613 робочих днів, тобто середній заробіток за цей час становить 96 835 грн. (157,97 грн. х 613).
Разом з тим, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.       
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в Постанові ВС від 09 вересня 2020 року по справі № 212/5797/15-цвідступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду щодо застосування принципу співмірності до заваленої позивачем суми 96 835,61 грн., однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру визначеного судом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», на якого положеннями ст. 15 Закону України «Про оплату праці» покладено обов`язок встановлювати в колективному договорі умови та розміри оплати праці працівників з дотриманням норм та гарантій, передбачених Галузевою угодою, не дотримався вимог п.6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу в частині Соціальних гарантій щодо здійснення працівникам одноразової виплати при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, при стажі роботі від 20 років – у розмірі тримісячної заробітної плати.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 96 835,61 грн. до 20 00 грн., враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення, тому вважає за необхідне збільшити цей розмір грошового відшкодування з 20 000 грн. до 80 000, з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача протягом 28 років.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції, не було враховано, що відповідач, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, якою передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, однак відповідач не зробив з ним повного розрахунку, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за ас затримки розрахунку при звільненні, тобто врахував, що відповідач відповідно до вимог ст. 47 та 116 КЗпП України не зробив з позивачем повного розрахунку.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що при зменшенні позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні не послався на норми права, яким передбачено порядок зменшення середнього заробітку, оскільки як вбачається з матеріалів справи рішення суду постановлено з дотриманням норм ЦПК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та з урахування позиції викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що у суда були відсутні підстави для застосування принципу співмірності, оскільки з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції, стягуючи 20 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не зазначив в рішенні за який період стягується середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки при розрахунку за зазначений в позовній заяві період, а саме з 26 січня 2010 року по 30 липня 2012 року та з урахуванням співмірності зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 96 835,61 грн. до 20 000 грн.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазнав моральних страждань у зв`язку із необхідністю докладати додаткових зусиль для захисту порушених прав, переніс хвилювання стосовно не отриманих своєчасно коштів, на які мав право розраховувати.
 Отже, за таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 2 000 грн., що пропорційна розміру завданої матеріальної шкоди, та відповідає тяжкості хвилювань та моральних переживань позивача стосовно порушення його трудових прав продовж тривалого часу.
 За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні – зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, та рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року в частині розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 20 000 гривень до 80 000 (вісімдесят тисяч)гривень.
Рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2 000 (дві тисячі) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст рішення суду складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: