ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 643/17978/19
провадження № 22-ц/818/3493/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Харківська міська рада,
третя особа -  ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича – представника Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року в складі судді Задорожної А.М.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом та за законом.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі є спадкоємцями ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У спадкову масу входить, зокрема, спірна квартира АДРЕСА_1 . Позивачі в установлений законом строк звернулись до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак отримали відмову у зв`язку з тим, що неможливо встановити місце відкриття спадщини, оскільки померла мала зареєстроване місце проживання на території Московського району м. Харкова та у м. Дзержинську Нижегородської області Російської Федерації. 

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 : за ОСОБА_1 - на 3/4 частини в порядку спадкування за заповітом, за ОСОБА_2 - на 1/4 частини в порядку спадкування за законом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт того, що померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - заповідач у заповіті від 27 січня 2003 року, посвідченому державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лісовою Н.В., зареєстрованому в реєстрі за № 1203 та зазначена як спадкодавець у постановах, що видані П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою від 19 квітня 2019 року № 1794/02?14/02?31 та № 1793102?14/02?31, є однією і тією ж особою.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування обов`язкової частки після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є однією і тією ж особою. ОСОБА_2 має право на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом обов`язкової частки після смерті ОСОБА_4 , оскільки є непрацездатною особою та спадкоємцем першої черги. ОСОБА_1 має право на спадкування 3/4 частини спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

На зазначене рішення суду першої інстанції 14 травня 2020 року Закревський А.О. - представник Харківської міської ради подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом встановлено юридичний факт, а саме - що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією і тією ж особою на підставі того, що була допущена помилка державним нотаріусом у написанні прізвища заповідача. Однак, в матеріалах справи відсутні відповідні докази. Рішення грунтується на припущенні щодо наявності помилки в документах, ця обставина є недоведеною. Наслідком цього є відсутність заповіту ОСОБА_4 , що виключає можливість прийняття позивачами спадщини в порядку спадкування. Відповідно до положень статті 1277 ЦК України орган місцевого самоврядування в особі Харківської міської ради зобов`язаний в судовому порядку визнати нерухоме майно відумерлою спадщиною та передати її в комунальну власність міста.

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, ОСОБА_4 дійсно мала два громадянства та місця реєстрації, на території України та Російської Федерації. Оскільки квартира АДРЕСА_2 розташована на території України, спірні правововідносини регулюються нормами національного законодавства. Майна на території Російської Федерації вона не мала. Стосовно встановлення юридичного факту вказує, що заповіт складався на підставі паспорту та договору купівлі-продажу, однак прізвище було зазначено російською мовою внаслідок допущення помилки нотаріусом.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дзержинську Нижегородської області, Росія, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 19).

Відповдіно до копії заповіту ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1 (а. с. 20).

Згідно з копією заповіту прізвище ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: с. Ботієве, Приазовського р-ну, Запорізької області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , записано як « ОСОБА_6 ». Згідно з копією паспорта громадянина України її прізвище записано « ОСОБА_7 » (а. с. 21, 28 - 29).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом обгрунтовано встановлено, що згідно з документами, на підставі яких складався заповіт, а саме - копії паспорту та договору купівлі-продажу спірної квартири від 01 листопада 2000 року, прізвище зазначено « ОСОБА_7 », а в заповіті « ОСОБА_6 », що є наслідком допущення нотаріусом помилки в написанні прізвища при складанні заповіту.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією і тією ж самою особою.

Спірна квартира належала ОСОБА_4 , що підтверджується копією довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1075027 від 26 грудня 2019 року, копіями договорів купівлі-продажу (а. с. 119, 120 - 122).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статей 1216, 1217, 1220 ЦК України вбачається, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно зі статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Юридичним фактом, який презюмує постійну непрацездатність особи, є пенсійний вік.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 1241 ЦК України роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини 1 статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, грунтується на положеннях частини 3 статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, ІІ та ІІІ груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Отже, вимога щодо досягнення 55 річного віку для отримання права на пенсію за віком закріплена законом.

Згідно зі статтями 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Частинами першою, другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , позивачі звернулися до нотаріуса у встановленому законом порядку та строк із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину є позивачі. ОСОБА_3 подала заяву, яка завірена компетентним органом Російської Федерації, в якій підтверджує, що пропустила строк на прийняття спадщини після смерті своєї матері, ОСОБА_4 , на спадщину не претендує (а. с. 22).

Таким чином, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом на все майно ОСОБА_4 , що підтверджується копією заповіту. У свою чергу, ОСОБА_2 має право на спадкування за законом на 1/4 частину всього майна ОСОБА_4 , оскільки на момент смерті останньої була непрацездатним спадкоємцем першої черги, що підтверджується копією паспорта громадянина України, копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про шлюб, копією пенсійного посвідчення (а. с. 16, 17, 20, 20-а, 28).

Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 квітня 2019 № 1793, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку із неможливістю установити місце відкриття спадщини, оскільки спадкодавець має зареєстроване місце проживання як в Україні, так і у Росії, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Оскільки спірне нерухоме майно, яке входило до складу спадщини, знаходиться на території України, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 : за  ОСОБА_1  - на 3/4 частини в порядку спадкування за заповітом, за ОСОБА_2  - на 1/4 частини в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

У частині першій статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із частинами першою та другою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Враховуючи наведені положення законодавства, доводи Харківської міської ради про неможливість прийняття позивачами спадщини в порядку спадкування, необхідність відповідно до положень статті 1277 ЦК України органу місцевого самоврядування в особі Харківської міської ради в судовому порядку визнати нерухоме майно відумерлою спадщиною та передати її в комунальну власність міста, суд не приймає. Крім того, заяви про визнання спадщини відумерлою Харківською міською радою не подавалося, рішення судом з цього приводу не ухвалювалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича – представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                 А.В. Котелевець

Судді                                                                         І.В. Бурлака

В.Б. Яцина