УХВАЛА
про відкриття касаційного провадження
06 жовтня 2020 року  
м. Київ
справа №160/5223/19
провадження №К/9901/23944/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Єзерова А.А., 
суддів: Кравчука В.М., Стародуба О.П.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 у справі № 160/5223/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович, про відшкодування банківського вкладу за деліктним зобов`язанням та моральної шкоди,
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просила:
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 суму (гарантовану суму відшкодування) згідно з договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро № 003-03616-2502015 від 25.02.2015 у розмірі 45 282 грн 00  коп.;
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 50 122 грн 67  коп.;
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 5385 грн 46 коп.;
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 12.11.2019 залучив до участі в справі Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Дніпропетровського окружний адміністративний суд рішенням від 10.01.2020 позов ОСОБА_1 задовольнив частково, внаслідок чого суд:
Визнав протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування згідно із договору банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро № 003-03616-2502015 від 25.02.2015.
Стягнув з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання згідно із договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро № 003-03616-2502015 від 25.02.2015 у розмірі 5 068,24 грн (п`ять тисяч шістдесят вісім гривень 24 коп).
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове - про відмову ОСОБА_1 в позові повністю.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 13.08.2020 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнив, на підставі чого суд:
Скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2020.
Ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 .
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення її позову.
Дослідивши зміст касаційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з таких мотивів.
Частиною третьою статті 125 Конституції України визначено конституційно-правовий статус Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України.
Тобто переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави.
Отже, завдання Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, насамперед, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у їхній процесуальній діяльності конкретної норми матеріального права, або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і в такий спосіб скерувати судову практику задля єдиного та правильного правозастосування (вказати напрям, у якому слід здійснювати реалізацію матеріальної чи, відповідно, виконання процесуальної правової норми).
Навіть більше, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу юридичної визначеності, що є інтегративним складником верховенства права та який гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, що втілюється способом однакового застосування та/або виконання судом тієї самої норми закону в аналогічних справах щодо різних осіб.
Одним з механізмів забезпечення Верховним Судом єдності судової практики є можливість виняткового (екстраординарного) касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), у тому разі, якщо суд касаційної інстанції з`ясує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).
Верховний Суд встановив, що на сьогодні у практиці апеляційних адміністративних судів різних округів сформовані дві протилежні (відмінні одна від одної) правові позиції щодо наявності у вкладника банку права вимагати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити три відсотки річних та відшкодування інфляційних втрат у тому разі, коли Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прострочив виконання своїх зобов`язань з відшкодування коштів за вкладами, що розміщувалися на рахунках особи у банку, в якому реалізується процедура його виведення з ринку як неплатоспроможного.
Зокрема, у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі №  824/29/20-а колегія суддів, встановивши, що «рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду у справі № 824/809/18-а від 27 березня 2019 року стягнуто з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» відшкодування коштів в сумі 40 466,00 грн», зробила висновок про те, що «з огляду на прострочене виконання відповідачем зобов`язань з відшкодування коштів за вкладами, які розмішувалися на рахунках позивача, в сумі 40 466,00 грн за період з 06  травня  2015  року по 11 червня 2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох відсотків річних та інфляційного збільшення.».
Натомість у справі, в якій заявниця подала цю касаційну скаргу, Третій апеляційний адміністративний суд зазначив таке:
«Виходячи з положень п. 6 п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI судова колегія наголошує на тому, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, і відповідно при вирішенні вимоги позивача стосовно стягнення на її користь з Фонду гарантування трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання згідно із договором банківського вкладу слід керуватися приписами ст. 36 Закону № 4452-VI, у пунктах 3, 3 ч. 5 якої чітко вказано на те, що «під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.».
Оскільки положення Закону № 4452-VI не містять в собі жодної норми, яка б покладала на Фонд гарантування обов`язок чи право нарахування та виплати вкладникам банку будь-які передбачені цивільним законодавство фінансові санкції, які застосовуються в разі невиконання або неналежного виконання умов договору, судова колегія визнає безпідставними вимоги позивача у цій справі і рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Фонду гарантування трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання згідно із договором банківського вкладу , та наголошує, що Законом № 4452-VI не передбачено у період дії тимчасової адміністрації здійснювати нарахування фінансових санкцій, передбачених в тому числі і ст. 625 ЦК України.
Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів… дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача трьох відсотків річних від несвоєчасно виплаченої суми, що є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача… у цій частині адміністративного позову.».
Отже, беручи до уваги те, що на сьогодні в практиці апеляційних адміністративних судів різних округів сформовані дві протилежні (відмінні одна від одної) правові позиції щодо наявності у вкладника банку права вимагати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити три відсотки річних та відшкодування інфляційних втрат у тому разі, коли Фонд гарантування вкладів фізичних осіб прострочив виконання своїх зобов`язань з відшкодування коштів за вкладами, що розміщувалися на рахунках особи у банку, в якому реалізується процедура його виведення з ринку як неплатоспроможного (за аналогічних за змістом фактичних обставин розглянутих справ та ідентичного суб`єктного складу), а також з огляду на те, що Верховний Суд ще не сформулював висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і Верховний Суд, як виняток, здійснить касаційний перегляд судових рішень, ухвалених у цій справі.
Також приписами частин четвертої, п`ятої статті 330 КАС України встановлено, що до касаційної скарги додається, зокрема, документ про сплату судового збору. Якщо касаційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
Предметом спору в цій справі є дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування згідно з договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро № 003-03616-2502015 від 25.02.2015 у розмірі 45 282 грн 00  коп.
Заявниця у касаційній скарзі зазначила, що вона у спірних правовідносинах є споживачем фінансових послуг, а тому на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням її прав.
У цьому контексті колегія суддів зауважує, що відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками й продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності врегульовані положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (далі за текстом також Закон № 1023-XII), який встановлює права споживачів, визначає механізм їхнього захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 Цивільного кодексу України).
Згідно із статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22).
Тобто в контексті вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їхнім виконавцем, який відповідає за неналежне надання цих послуг, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також у своїй постанові від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при зверненні до суду з позовом про стягнення з Фонду майнової відповідальності за договором банківського вкладу позивач як споживач фінансових послуг звільняється від сплати судового збору за частиною третьою статті 22 Закону № 1023-XII не тільки при поданні позовної заяви, а й на наступних стадіях цивільного процесу.
З огляду на зазначене вкладник (споживач фінансових послуг), звертаючись до суду з позовом до банку (виконавця фінансових послуг) за захистом своїх порушених прав, зокрема, через неналежне виконання договору банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII.
Верховний Суд зауважує, що дія наведеної норми поширюється також і на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення останнім владних управлінських функцій, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 817/649/16 (провадження № 11-1032апп18).
З цих міркувань колегія суддів дійшла висновку, що позивачка на підставі закону звільнена від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги і таке питання не потребує додаткового розгляду та розв`язання Верховним Судом.
Також Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Своєю чергою згідно з частиною другою статті 329 КАС України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Колегія суддів встановила, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржене судове рішення 13.08.2020, а касаційну скаргу заявниця подала 17.09.2020 (згідно з відтиском штемпеля оператора поштового зв`язку «Укрпошта» на конверті, у якому надійшла касаційна скарга).
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить суд про поновлення строку на касаційне оскарження та зазначає, що повний текст постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 їй було надіслано 07.09.2020, що підтверджується супровідним листом суду.
За наведених обставин та беручи до уваги те, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень текст постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 в справі №  160/5223/19 був оприлюднений тільки 23.09.2020, Верховний Суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення, а отже й про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з касаційною скаргою.
Отже, підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі немає.
Згідно з вимогами частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, з-поміж іншого, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є аргументи скаржниці щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й наявність обставин, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись положеннями підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Верховний Суд
у х в а л и в:
1. Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 у справі №  160/5223/19.
2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 у справі №  160/5223/19.
3. Витребувати з Дніпропетровського окружного адміністративного суду справу №  160/5223/19.
4. Надіслати особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття касаційного провадження разом з копією касаційної скарги.
5. Установити десятиденний строк з моменту отримання учасниками справи цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу. Роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та долучених до нього документів іншим учасникам справи.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач                                                                                А.А. Єзеров

Суддя                                                                                                     В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                    О.П. Стародуб