РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/22017/19
Провадження № 22-ц/4815/914/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді : Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи: 

позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Рівненська міська рада, виконавчий комітет Рівненської міської ради, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд – 6»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скаргі Виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2020 року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., у справі №569/22017/19,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд – 6» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.
Позов обгрунитований тим, що що вона є інвалідом І групи загального захворювання, проживає у кімнаті АДРЕСА_1 . Не маючи іншого способу отримання житла, звернулася до Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради з проханням допомогти вирішити соціально-побутові проблеми мешканців гуртожитку по АДРЕСА_2 .
Однак, не зважаючи на її багаторазові звернення до Рівненської міської ради та Виконавчого комітету Рівненської міської ради, останні так і не посприяли будь-якому вирішенню її житлових проблем.
В червні 2018 року вона звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково, а саме зобов`язано Виконавчий комітет Рівненської міської ради розглянути питання щодо забезпечення належних та придатних умов проживання позивача.
На виконання рішення суду, Виконавчий комітет обмежився лише винесенням незаконного та вкрай не ефективного рішення від 14.05.2019 р. №60 про можливість отримання житла в порядку черговості, оскільки вона вже перебуває на квартирному обліку при міськвиконкомі з 24.02.1997 року у списку загальної черги під №3801. А оскільки позивач має першу групу інвалідності, тому згідно діючого житлового законодавства, вона має право на першочергове отримання житла.
Зазначає, що органи місцевого самоврядування навмисно затягують процес передачі гуртожитку в якому вона проживає з невідомих причин, адже пройшло більше ніж пів року з моменту винесення рішення, а будь - які дії щодо його виконання відсутні. Вважає, що має місце систематична протиправна бездіяльність органів місцевого самоврядування.
Зазначає, що більше 13 років звертається до органів місцевого самоврядування з численними скаргами, проханнями та пропозиціями щодо вирішення її житлових питань. Однак і по цей день жодної реальної дії щодо покращення її житлових умов не було здійснено. Вона є інвалідом 1 групи з ураженнями опорно-рухового апарату, яка не може ходити без спеціальних засобів. Всупереч таким обставинам змушена проживати на 3 поверсі даного гуртожитку. Зазначає, що через такі ускладнення опорно-рухового апарату їй складно підніматись по сходах. Вона не має змоги скористатись душовою кабіною/туалетом та випрати речі, оскільки такі умови відсутні в місці її проживання. Душові кабіни були демонтовані та продані власником гуртожитку. 
Така бездіяльність принижує її честь та гідність, оскільки таке відношення до неї як ветерана праці та інваліда 1 групи є неприпустимим. Вважає, що їй завдана моральна шкода і, що належним відшкодуванням моральної шкоди на її думку буде примусове виконання висновків депутатської групи, а саме проект-рішення, яким зазначено дії щодо покращення житлових умов позивача, зокрема це є встановлення особистої душової кабіни та окремого лічильника обліку електроенергії. Крім того, зазначає, що на відшкодування моральної шкоди на її користь має бути стягнуто 100 000 грн.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, товариство з обмеженою відповідальністю "Житлобуд -6" про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
  Визнано протиправним та скасувано рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 60 від 14.05.2019 року в частині, що стосується прав та інтересів ОСОБА_1 ( п.2), як таке, що не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі № 569/10335/18 від 24.01.2019 року.
Відшкодовано ОСОБА_1 моральну шкоду за тривалу протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування шляхом зобов`язання Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_3 ( згідно інвентариції з 2010 року, до 2010 року кімната № 46) встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії.
       В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням представник Виконавчого комітету Рівненської міської ради, в апеляційній скарзі просить його скасувати в задоволенній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо незаконності рішення міської ради №60, оскільки ухвалою суду від 04.11.2019 року встановлено що рішення суду від 24 січня 2019 року у справів №569/10335/18 виконано в повному обсязі. Дана обставина не потребує доказуванню. Крім того, суд не мотивував підстави незаконності рішення міської ради №60.
Вказує, що судом не враховано, що гуртожиток де проживає позивач, не є комунальною власністю міста, а тому виконавчий комітет не має права проведення будь-яких поліпшень у кімнаті,приміщенні, в тому числі встановлення душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії. Разом з тим, суд не врахував, що позивачем не подано будь-якого доказу якими діями,бездіяльністю їй заподіяно моральну шкоду та з яких міркувань виходив позивач визначаючи розмір заподіяної шкоди.
У поданій на рішення суду першої інстанції в частирі відмови у стягненні моральної шкоди у розмірі 100 000 грн позивач вказує на його незаконність, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині скасувати, та ухвалити нове про задоволення позову в повному об`ємі.
Вважає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди не врахував інтенсивність, тривалість та систематичність бездіяльності органів місцевого самоврядування щодо вирішення житлових питань позивача, а також те що присудження на користь ОСОБА_1 100 000 грн. для реабілітації та відновлення стану здоров`я є належним відновленням порушених прав, оскільки остання потребує негайного хірургічного втручання. Натомість присудження моральної шкоди лише в якості зобов`язання виконати встановлення особистої душової кабіни та окремого електролічильника є таким, що ображає позивача, так як є тим мінімальним покращенням її умов проживання та ініціювалось депутатською групою та мало б бути воконаним і без судового рішення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга представника Виконавчого комітету Рівненської міської ради підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.
Встановлено, що  ОСОБА_1 є інвалідом І групи загального захворювання, яка проживає у кімнаті АДРЕСА_4 .
Вищевказаний гуртожиток перебував на балансі комунального закладу ДП «Житлобуд-6» правонаступником, якого є АТЗТ «Житлобуд-6», та використовувався для проживання працівників такого підприємства.
У 2006 р. гуртожиток був проданий у власність новоствореної установи ТОВ «Житлобуд-6».
Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до постійної комісії з питань охорони здоров`я материнства і дитинства та соціального захисту населення, яка функціонує у складі Рівненської міської ради. За наслідком яких, повноважними членами органів місцевої влади складалися акти про непридатність умов в яких проживає ОСОБА_1 . 
Рішенням Рівненської міської ради від 06.07.2017 р. №3027 було вирішено здійснити продаж нежитлової окремо розташованої двоповерхової будівлі соціально-побутового призначення за адресою АДРЕСА_5 , та за рахунок виручених від такого продажу коштів здійснити придбання у комунальну власність кімнат у приміщенні гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_2 з метою вирішення соціальних та житлових питань мешканців гуртожитку. За результатами, прийнятого рішення Рівненської міської ради, її Виконавчим комітетом було сформовано список мешканців гуртожитку по АДРЕСА_2 , чиї кімнати заплановано до викупу у ТОВ «Житлобуд-6».( а.с. 29)
Однак, такого викупу так і не було здійснено, оскільки продаж будівлі, що розташована за адресою АДРЕСА_5 так і не відбувся.
Крім того, 25 квітня 2019 року рішенням Рівненської міської ради №5761 вирішено надати згоду на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Рівного на безкомпенсаційній основі (безоплатно) частини будівлі гуртожитку на АДРЕСА_2 , включеного до статутного капіталу Акціонерного товариства закритого типу "Житлобуд-6" (ТзОВ "Житлобуд-6") під час приватизації.
Рішенням Рівненського міського  суду  Рівненської  області  від 24.01.2019 року у справі  №  569/10335/18 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме було зобов`язано Виконавчий комітет Рівненської міської ради розглянути питання щодо забезпечення належних та придатних умов проживання позивача. 
На виконання зазначеного рішення суду, Виконавчий комітет обмежився винесенням рішення від 14.05.2019 р. №60 про можливість отримання житла в порядку черговості.
Задовольняючи вимоги в частині визнання рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 60 від 14.05.2019 року в частині, що стосується прав та інтересів ОСОБА_1 протиправним, суд першої інстанції виходив з того, що таке рішення не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, встановлених у рішенні Рівненського міського суду у справі № 569/10335/18 і є нічим іншим, як штучним усуненням Виконавчого комітету від виконання будь-яких інших реальних дій для поліпшення житлових умов позивача. 
На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують. 
Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо протиправної бездіяльності Рівненської міської ради та зволікання звернення до господарського суду, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів такої бездіяльності, оскільки судом встановлено, що Рівненська міська рада вживала невідкладних заходів щодо передачі у власність територіальної громади гуртожитку. 
Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржено, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Разом з тим, місцевий суд зазначиши про відсутність неправомірної бездіяльності відповідачів та недоведеності розміру моральної шкоди в сумі 100 000 грн. суд одночасно відшкодував моральну   шкоду на користь позивача шляхом зобов`язання відповідачів виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_3 встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії, що суперечить нормам матеріального права та роз`ясненням, викладеним у пункті 5  Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 2, 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.»
Суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відтак, за відсутності одного з елементів складу правопорушення позов до задоволення не підлягає.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.
Посилання ОСОБА_1 на те, що в результаті бездіяльністі відповідачів щодо не вирішення питання про забезпечення її належними та придатними умовами проживання її стан здоров`я погіршився, а саме з`явились постійні головні болі, неврози, порушені актуальні плани та вона зазнала душевних страждань, є необґрунтовані, оскільки належними та дорстатніми доказами не підтверджені.
Розраховуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на психічні страждання у виді страху і відчаю, однак будь які докази про те, що такі виникли саме внаслідок бездіяльності відповідачів в матеріалах справи відсутні.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені позивачем обставини, не довели причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та завданою моральною шкодою, не довели та не підтвердили розмір завданої моральної шкоди, а також не встановлено жодного доказу на підтвердження факту спричинення моральної шкоди. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня будь-яка технічна документація щодо можливості облаштування душової кабіни в кімнаті позивача та встановлення індивідуального електролічильника відповідачами, які не являються власниками вказаного гуртожитку.
Посилання апеляційної скарги позивача на рішення Рівненського міського суду від 24.01.2019 у справі №569/10335/18, що набрало законної сили, яким на думку позивача встановлено неправомірність дій відповідача не заслуговує на увагу, оскільки вказаним судовим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідачів облаштувати на третьому поверсі житлову кімнату, де проживає ОСОБА_1 особистою душовою кабіною та окремим електролічильником.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Крім того, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги Виконавчого комітету Рівненської міської ради та враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, скаржнику за рахунок державного бюджету слід компенсувати 1152,70 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.ст.23, 1167 ЦК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2020 року в частині відшкодовання ОСОБА_1 моральної шкоди за тривалу протиправну бездіяльність органів місцевого самоврядування шляхом зобов`язання Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати у кімнаті гуртожитку у АДРЕСА_3 встановлення особистої душової кабіни та встановлення окремого лічильника обліку електроенергії - скасувати.
В задоволенні позову в цій частині відшкодування моральної шкоди відмовити.
В решті рішення суду залишити без зміни.
Компенсувати Виконавчому комітету Рівненської міської ради за рахунок державного бюджету 1152,70 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне текст постанови складений 30 жовтня 2020 року.

Головуючий : 

Судді :