УХВАЛА                                                       
 
12 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 453/442/19
провадження № 61-2996св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи клопотання ОСОБА_1 у справі за касаційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року у складі судді Микитина В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Шандри М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов мотивований тим, що з 02 січня 2015 року по 19 червня 2017 року він працював безперервно в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України на посаді професора. 19 червня 2017 року він звільнений з роботи відповідно до наказу № 102-к від 19 червня 2017 року згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Цього ж дня позивач отримав на руки трудову книжку. Ознайомлюючись із наказом про звільнення, позивач звернув увагу на те, що йому невірно нарахована кількість днів за невикористану відпустку, проте таке зауваження не було враховано.  
30 червня 2017 року отримав кошти на свою зарплатну картку без нарахування компенсації за спірні 5 календарних днів. 
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року у справі № 453/1202/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на його користь компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 02 січня 2017 року по 19 червня 2017 року в розмірі 2 680,70 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 149 895,20 грн.  Дане рішення суду набрало законної сили 18 грудня 2018 року. Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.
Дану рішення в частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки виконано відповідачем 30 січня 2019 року, а середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні був обрахований і стягнутий цим рішенням суду лише по день його ухвалення - 04 червня 2018 року. 
Просив стягнути з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05 червня 2018 року по 29 січня 2019 року включно у розмірі 102 859,12 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої  та апеляційної інстанцій
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року,  позовні вимоги ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено.
Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 червня 2018 року до 29 січня 2019 року включно у розмірі 102 859,12 грн.
Вирішено питання щодо судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплачених належних йому при звільненні сум є підставою для покладення на власника або уповноваженого ним органу відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цих сум, оскільки вимоги звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором і регулюється нормами трудового права. 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2020 року Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, зупинити виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року до розгляду справи у суді касаційної інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті. За такого правового врегулювання, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. За таких обставин, за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставними. Посилається на правову позицію висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17 провадження № К/9901/15731/18.
Позиція інших учасників справи
15 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. 
Відзив обґрунтований тим, що суд першої та апеляційної інстанції правильно застосували норми матеріального права та виходили з того, що відповідно до статті 117 КЗпП України відповідач, як колишній роботодавець, несе відповідальність за несвоєчасний розрахунок, відшкодовуючи шкоду, нанесену колишньому працівникові, у розмірі, що визначається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року зі змінами. Суми, що відшкодовуються вже колишньому працівникові за затримку із розрахунком підприємством, організацією, установою не є ні заробітною платою, ні середньою заробітною платою, але обчислюються вони у розмірах середньої заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку. У цій справі період за який нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку як спеціальний вид відповідальності роботодавця становить з 05 червня 2018 року по 29 січня 2019 року (день фактичного розрахунку 30 січня 2019 року). Копію касаційної скарги позивач отримав лише 08 квітня 2020 року, вже після закінчення строку, встановленого судом для подачі відзиву на касаційну скаргу.  Через відсутність копії касаційної скарги та введення карантину, вважає, що наявні поважні причини для пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року: відкрито касаційне провадження у справі № 453/442/19 та вказано, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України); витребувано справу з суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання Інституту кадрів державної служби зайнятості України про зупинення виконання (дії) рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року.
У березні 2020 року справа  № 453/442/19 надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2020 року: задоволено клопотання  Інституту кадрів державної служби зайнятості України про зупинення виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року; зупинено виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку. 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу
15 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, 
Клопотання обґрунтовано тим, що копію касаційної скарги позивач отримав лише 08 квітня 2020 року, вже після закінчення строку, встановленого судом для подачі відзиву на касаційну скаргу. Через відсутність копії касаційної скарги та введення карантину, вважає, що наявні поважні причини для пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу. 
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Аналіз змісту клопотання свідчить, що строк на подання відзиву пропущений з поважних причин, а тому суд продовжує його.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
09 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Клопотання обґрунтовано тим, що суди приймаючи оскаржені судові рішення, врахували правовий висновок, відповідно до якого непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 цього кодексу, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення  заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказаного правового висновку дотримується також Велика Палата Верховного суду у постановах від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19), від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18), та Верховний Суд у постановах від 03 квітня 2020 року у справі № 569/5797/17(провадження № 61-10076св18), від 07 квітня 2020 року у справі № 756/14390/16-ц (провадження № 61-12859св18). 
Просив суд застосувати правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17 (провадження К/9901/15731/18), відповідно до якого після ухвалення судом рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і положення статті 117 КЗпП України до таких правовідносин застосовуватися вже не можуть.
Вказані судові рішення Верховного суду свідчать про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у зазначеній категорії справ. 
Приписами частини четвертої статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
Наведені заявником аргументи не є тими обставинами, що дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, крім того, Велика Палата у постанові  від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18а) виклала правову позицію щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження 
15 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження.
Клопотання обґрунтовано тим, що дана справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Вважає, що посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. Інститут жодним чином не обґрунтовує, у чому саме проявляється значний суспільний інтерес та виняткове значення для відповідача. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладено протилежний висновок, ніж той, який наведений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, на яку послався  відповідач у касаційній скарзі. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2020 року зазначено, що аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). Особа, яка подає касаційну скаргу, зазначає, що суди не врахували правового висновку Верховного Суду, викладений у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18) зазначено, що:
            «частиною другою статті 117 КЗпП передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. При цьому стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати».
Фактичні обставини
Суди встановили, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 у справі № 453/1202/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 02 січня 2017 року по 19 червня 2017 року в сумі 2 680,70 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149 895,20 грн. за період з 19 червня 2017 року по 04 червня 2018 року (дата ухвалення рішення).
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 касаційне провадження у даній справі закрито.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року в частині виплати позивачу ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі 2 680,70 грн добровільно виконано відповідачем 30 січня 2019 року.
Позиція Верховного Суду
У пункті 4 статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначено, що «оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц».
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 28 квітня 2020 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) по суті відступлено від висновку щодо застосування норми права, зробленого в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18), наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року підлягає закриттю.
Керуючись статтею 127, 260, 396, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Продовжити ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року  та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 453/442/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
Клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження задовольнити. 
Закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар
                                                                                       Є. В. Краснощоков
                                                                                       В. І. Крат