П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1441/20	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
                                                                                          Дата і місце ухвалення 17.06.2020р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г,
                                        Шевчук О.А.,
за участю секретаря -    Андрушкевич М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року по справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, -
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2020 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з позовами до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, які ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року були об`єднані в одне провадження,  в яких, після уточнення позовних вимог просили:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №461-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №460-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;
- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;
- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в частині не роз`яснення ОСОБА_1 причин відмови та порядку оскарження рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в частині не роз`яснення ОСОБА_2 причин відмови та порядку оскарження рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.
Апелянти посилались на те, що вони не можуть повернутись до країни походження - Російської Федерації оскільки мають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої релігійні та політичні переконання.
На думку апелянтів, при прийнятті оскаржуваних рішень Державна міграційна служба не врахували висновки Одеського окружного адміністративного суду, викладених у постанові від 25.05.2018 року, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2018 року.
Апелянти вважають, що заборона у країні походження діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» та посилання кримінальної відповідальності за участь в діяльності такої організації свідчать про існування реальних загроз, з якими можуть зіштовхнутись позивачі у разі їх повернення у Російську Федерацію, що визнано вказаними вище рішеннями судів першої та апеляційної інстанції.
Позивачі вказували на те, що їх твердження про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, жорстокого поводження та ув`язнення через їх політичні погляди та систематичне порушення прав людини в Російській Федерації, підтверджується публікаціями у засобах масової інформації. На думку позивачів, судом не здійснено ґрунтовного аналізу інформації по країні походження позивачів, не надано оцінки доводам позивачів про нездійснення відповідачем перевірки обґрунтованості побоювань позивачів стати жертвами переслідувань.
В апеляційній скарзі вказано, що діяльність організації «Хізб ут-Тахрір» носить ідейний і ненасильницький характер, не містить будь-яких незаконних закликів та майже в усіх правових державах вказана організація вільно існує та функціонує.
З огляду на зазначене апелянти просять скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 року та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (дружина - ОСОБА_2 ), уродженцем м. Альмєтьєвськ РФСР, за національністю - росіянин, за етнічною належністю – татар, за віросповіданням – мусульманин-суніт.
ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації (чоловік - ОСОБА_1 ), уродженкою м. Брєжнєв Татарської АРСР, СРСР, за національністю - росіянка, за етнічною належністю – татарка, за віросповіданням – мусульманка-суніт.
Позивачі мають двох неповнолітніх дітей, сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має вищу освіту, на батьківщині офіційно працював: оператором з видобутку нафти та газу у організації «Тат-Нефть», НГДУ «Альмєтьєв-Нефть), Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2003-2013 років; офіційно працював водієм категорії «Б» на Альмєтьєвському заводі залізобетонних виробів, Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2013 року; неофіційно працював автослюсарем на автосервісі з ремонту автомобілів, Російська Федерація, м. Альмєтьєвськ, з кінця 2013 року до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році.           
На території України шукач захисту офіційно не працює, неофіційно займається періодичними заробітками.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Брєжнєв Татарської АРСР, СРСР, за національністю росіянка, за етнічною належністю татарка, за віросповіданням мусульманка-суніт,  має середню спеціальну освіту, на батьківщині офіційно працювала медсестрою у медпункті заводу «Камаз» (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2006 року), медсестрою у поліклініці №3 (Російська Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2007-2008 років), медсестрою у відділенні новонароджених міської дитячої лікарні (Російська Федераці;я, м. Альмєтьєвськ, протягом 2008-2009 років). На території України не працює.
18.08.2016 року ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулись до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту.
В обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначив, що ту обставину, що у країні громадянської належності відносно його дружини була порушена кримінальна справа через її участь у забороненій на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до Російської Федерації через можливість свого ув`язнення за організацію втечі своєї дружини з під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір».
Мухаметзянова ОСОБА_5 в обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності посилалась на кримінальні переслідування через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації наявна можливість тривалого ув`язнення на батьківщині.
31.05.2017р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновки по справам №2016OD0133, №2016OD0134, згідно з якими  враховуючи невідповідність заяв позивачів вимогам п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р. та через наявність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст.6 зазначеного Закону заявникам - ОСОБА_3 та ОСОБА_2  відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України №282-17 від 30.06.2017р. відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України №283-17 від 30.06.2017р. відмовлено ОСОБА_2 та її малолітнім дітям – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких вона діє, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказані рішення були оскаржені заявниками до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2018 року у справі № 815/4130/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року, оскаржувані рішення Державної міграційної служби України визнано протиправними і скасовано, та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її малолітнім дітям – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких вона діє, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
На виконання рішення суду, 02.11.2018 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №46-18, яким зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом з її малолітніми дітьми, в інтересах яких вона діє, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
19.11.2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №221 «Про повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
За результатами розгляду заяв та особових справ громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 №2016OD0134 та №2016OD0133 головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_6 підготовлені висновки від 09.12.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.4 а.с.23-58, т.6 а.с.24-59).
За аналізом матеріалів особових справ позивачів, головним спеціалістом було встановлено, що факти, повідомлені заявниками стосовно власних переслідувань у країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставами для визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, враховуючи вищезазначене та відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, головний спеціаліст вважала доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додатково захисту громадянам Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та їх неповнолітнім дітям: сину на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньці на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.
26.12.2019 року Державною міграційною службою України прийняті рішення №461-19 та №460-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.4 а.с.21-22, т.6 а.с.22-23).
Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.01.2020 року №14 та №15, позивачі отримали - 14.02.2020 року (т.4 а.с.16, т.6 а.с.17).   
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями від 26.12.2019 року №460-19 та №461-19, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивачі звернулись з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що за матеріалами особових справ заявників не спостерігаються елементи їх переслідування або дискримінації в країні громадянської належності. Суд дійшов висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, позивачі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також суд посилався на те, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі – Закон № 3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, – це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Як передбачено у частинах 1 та 2 статті 5 Закону № 3671-VI Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі – Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача – якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Положеннями абзаців 4-7 підпункту «е» пункту 5.1 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі – Правила № 649), передбачено, що оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Звертаючись із заявами про надання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, позивачі посилались на наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через свої релігійні та політичні переконання.
Так, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона, на території Російської Федерації, починаючи з 2010 року є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, поширення знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (халакатів).
Також органом міграційної служби встановлено, що 22.03.2016 року стосовно ОСОБА_2 на території Російської Федерації була порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. 24.03.2016р. ОСОБА_2 була затримана та направлена до відділку ФСБ, де був проведений допит. Відповідно до постанови міського суду у м.Набережні Челні №3.6-484/16 від 22.03.2016р., 24.03.2016р. було проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала ОСОБА_2 . Відповідно до постанови міського суду м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016р. за судовою справою №3/1-28/2016, стосовно ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, одягнений електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. В ніч з 01.08 на 02.08.2016р. ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.
Таким чином, причиною виїзду з країни громадянської належності та звернення за отриманням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник називала кримінальні переслідування через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації наявна можливість тривалого ув`язнення на батьківщині.
В свою чергу, ОСОБА_1 зазначив, що на території Російської Федерації, починаючи з 2009 року є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», у якій займався вивченням та подальшим поширенням Ісламу у розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір», влаштуванням святкування релігійних свят. На початку серпня 2016 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вибув з постійного місця проживання на території Російської Федерації, автомобільним транспортом, що був заздалегідь замовленим заявником через сервіс «Blablacar», державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, пішки через поле.   
В обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності заявник називає бажання виїхати за межі країни громадянської належності разом зі своєю дружиною, проти якої була порушена кримінальна справа на батьківщині через її участь у забороненій на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до Російської Федерації через можливість свого ув`язнення за організацію втечі своєї дружини з-під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір».
З висновків про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2019 року, вбачається, що територіальним підрозділом ДМС підтверджено, що інформація, повідомлена заявниками стосовно основних засад організації діяльності організації "Хізб ут-Тахрар" в країні громадянської належності, мета та порядок такої діяльності, в цілому, підтверджується наявною інформацією про країну походження.
Також підтверджено заборону стосовно діяльності вказаної структури на території Російської Федерації.
Встановлено, що у 2003 році Верховний Суд Російської Федерації заборонив партію “Хізб ут-Тахрір”.
У листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.
У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014 року "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.
Також, посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим, законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.
Органом міграційної служби підтверджено наявність кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 . Вказане підтверджено і матеріалами справи.
В свою чергу, відповідач дійшов висновку, що кримінальне переслідування заявниці не містять ознак переслідування, визначених міжнародними угодами та п. 1 та п. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком відповідача, з огляду на те, що кримінальна справа відносно позивачки була порушена саме у зв`язку із її участю в діяльності організації “Хізб ут-Тахрір”, яка є ісламською партією, методом діяльності якої є просвіта із закликом до мусульман повернутись до ісламського засобу життя, завданням якої, як декларує вказана організація, є виховання моральних та ідейних, з точки зору Ісламу, людей.
Побоювання ОСОБА_1 повертатись до країни походження також пов`язано з можливим кримінальним переслідування у зв`язку із участю організації “Хізб ут-Тахрір” та через свої релігійні переконання.
Водночас, Державною міграційною службою України під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в України та відсутності даних щодо віднесення такої організації до терористичної. Крім цього, згадану релігійну організацію не відносить до числа терористичних або ж екстремістських, зокрема, Комітет Ради Безпеки ООН та Державний департамент США.
У своєму рішенні від 21.08.2019 року у справі 813/1589/17 Верховний Суд зазначив, що “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі” та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, “Аль-Каїді” та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі” не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі” до терористичної та/або екстремістської.
Також зазначив, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі” на території України.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що побоювання позивачів стати жертвами переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань, є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивачів в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною.
Відтак, відповідачем необ`єктивно здійснено перевірку заяв позивачів на предмет наявності у них ознак, як особи, яка потребує додаткового захисту, так і біженця, визначених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, неналежним чином проаналізовано ситуацію в країні походження позивачів в частині відсутності загрози їх життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо них смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №825/1297/16, а також у постанові від 10.12.2020 року у справі 825/1312/16.
Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, при розгляді даної справи колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічних справах.
Посилання суду першої інстанції на ненадання позивачами доказів їх членства у вказаній організації “Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі” колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що, як зазначалось вище, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Відповідачами не заперечується факт участі позивачів в діяльності зазначеної вище організації, а навпаки у висновках про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2019 року надається оцінка інформації щодо діяльності вказаної організації.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивачі не бажають повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що прийняті Державною міграційною службою України рішення №461-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та №460-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню.
Колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини та за наявності обґрунтованих підстав вважати позивачів особами, які потребують захисту внаслідок загрози переслідування у країні походження, колегія суддів вважає, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивачів у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
В свою чергу, звертаючись з позовом до суду першої інстанції позивачі також просили визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області в частині не роз`яснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 причин відмови та порядку оскарження рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів вважає, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДМС в Одеській області 14.02.2020 року було вручено позивачам повідомленні від 17.01.2020 року № 14 та № 15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаних повідомленнях зазначено причини відмов у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту та зазначено про можливість оскарження вказаного рішення до суду. Вказані повідомлення позивачі отримали як на українській, так і на російській мові.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Головним управлінням ДМС в Одеській області дотримано вимоги чинного законодавства та повідомлено позивачам причини відмови у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, а також роз`яснено порядок та строки оскарження прийнятих ДМС України рішень.
Порушень прав позивачів з боку Головного управління ДМС в Одеській області, які підлягають судовому захисту, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 21 серпня 2020 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №461-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №460-19 від 26 грудня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

          Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук