УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/537/20 Головуючий у 1-й інст. Палазюк В. М. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів                 Талько О.Б., Шевчук А.М. 
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 272/537/20 за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Палазюк В.М. в м. Андрушівка
встановив: 
Позивач у травні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла в зв`язку з невиконанням умов договору б/н, укладеного між сторонами 02.03.2017, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Оскільки належним чином зобов`язання відповідачем не виконувались, виникла заборгованість станом на 20.04.2020 в розмірі 29689,21 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 17194.74 грн, заборгованості за відсотками нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 4918,10 грн, заборгованості за пенею в розмірі 5686,41 грн. та штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 1389,96 грн. (процентна складова), які позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом в розмірі 17194,74 грн. та 1217,39 грн. судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати  та ухвалити нове судове рішення – яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині незадоволених позовних вимог щодо заборгованості за відсотками нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, штрафів та пені. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач, підписавши анкету-заяву приєднався до запропонованого банком договору, отримав картку, активував її, користувався нею, отримував кредитні кошти. Суду першої інстанції Банком надані первісні бухгалтерські документи про видачу і сплату коштів за кредитним договором, які підтверджують обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Наведені дії, на думку апелянта, свідчать про згоду відповідача з умовами кредитування. Також апелянт вказує, що 01.03.2019 року банком були внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.12.12 сторони дійшли згоди, що в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, неустойки та інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та «Універсальна голд». 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи частково вимоги банку лише в частині простроченого тіла кредиту та відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь банку відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та інших сум за прострочення виконання умов кредитного договору як таких, що передбачені договором, оскільки банком не доведено під час розгляду справи прийняття відповідачем саме цих умов, як складової частини спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 березня 2017 року між АТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1  укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк». 
Строк повернення кредитних коштів в анкеті-заяві не визначено (а.с19).
З довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» убачається, що з 06.03.2017 кредитний ліміт встановлено в розмірі 500,00 грн, який в подальшому змінювався в сторону збільшення або зменшення, а станом на 04.12.2018 зменшено до розміру 0,00 гривень (а.с.17).
Також, з довідки, наданої Банком, убачається, що за вказаним договором  ОСОБА_1 була надана кредитна картка № НОМЕР_1 , з терміном дії - до 30 вересня 2020 року (а.с.18).
Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.
Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №375/998/15-ц роз`яснено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України  і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Таким чином якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний повернути суми передбачені статтею 625 ЦК України.
Із матеріалів справи убачається, що кредитна картка, видана на ім`я ОСОБА_1 має строк дії - до 30 вересня 2020 року.
Банк звернувся до суду з позовом 10 травня 2020 року, тобто до спливу строку кредитування, тому має право на стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом.
Проте, за змістом позовної заяви вимоги про стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України пред`явлені станом на 20 квітня 2020 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України. 
Також суд першої інстанції, врахувавши правову позицію, висловлену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягненні неустойки (пені, штрафів).
При цьому суд виходив з того, що у наданій анкеті-заяві від 02 березня 2017 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 березня 2017 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Тарифи та Умови і Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в них розмірах і порядках нарахування, або в подальшому не змінювались, а тому такі Тарифи і Умови та Правила не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, укладеного банком з відповідачем.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо обізнаності відповідача з Умовами і Правилами надання банківських послуг через те, що останній на протязі тривалого часу користувався кредитними коштами та здійснював платежі на погашення заборгованості, оскільки надана банком на підтвердження даної обставини виписка по рахунку також не містить істотних умов щодо розміру відсотків та штрафних санкцій. 
У зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 4918,10 грн, заборгованості за пенею в розмірі 5686,41 грн. та штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 1389,96 грн. (процентна складова), є вірним. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий                                               Судді