КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Галаган В.І.
Єдиний унікальний номер справи № 755/18130/19 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7893/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
08 жовтня  2020 року                                                                                         м. Київ                               
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М., Савченка С.І.,
            секретар                      - Тютюнник О.І.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського  районного суду м. Києва  від  02 березня  2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова)  Алла Миколаївна  про визнання недійсним договору довічного утримання.  
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и л а :
 
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1998 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності в рівних частинах ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача) та ОСОБА_1 (позивачу).
Заповітом від 20 квітня 2011 року ОСОБА_5 заповіла належну їй 1/3 частину квартири позивачу. Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина, яка спадкоємцями не приймалась.  
Між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 ,  02 вересня 2016 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М., заведена спадкова справа № 18/2016, виділена та накладена заборона відчуження на 5/12 частин квартири. Частки були визначені наступним чином: 5/12 частин - за ОСОБА_4 , яка склалася з 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності і 1/12 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02вересня 2016 року, власником яких стала ОСОБА_2 та 7/12 - за ОСОБА_1 . Тобто, в один день, а саме 02 вересня 2016 року нотаріусом була заведена спадкова справа, на підставі якої ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12, виділено 5/12 частин квартири, укладений договір довічного утримання та накладена заборона відчуження.
  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Останні роки свого життя померлий характеризувався негативно, провокував конфлікти із сім`єю позивача, який все своє життя мешкає у спірній двокімнатній квартирі, має дружину та доньку, які разом із позивачем живуть у цій квартирі, будь-якого іншого нерухомого майна не мають. 
Позивач вважає Договір довічного утримання від 02 вересня 2016 року недійсним, оскільки з пунктів 12-13 Договору слідує, що предметом відчуження, зберігання та підтримання в належному стані є вся квартира, проте відсутні будь-які відомості конкретно визначеної тієї частки, у якій відчужувач мав право проживати, проте, як зазначено вище, 02 вересня 2016 року нотаріус за результатами виділу часток квартири виділила у власність ОСОБА_4 5/12 частин квартири, а позивачу - 7/12 частин квартири. Таким чином, позивач вважає, що зазначення у Договорі довічного утримання конкретно визначеної частини помешкання/квартири, в якій відчужувач мав право проживати, - є імперативною нормою, що не була дотримана при укладенні спірного Договору, ураховуючи, що між співвласниками не було досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою. Таким чином, позивач вважає, що Договір довічного утримання міг укладатися та посвідчуватися лише після встановлення порядку користування квартирою або виділення у натурі частки із майна, що дало б змогу у тексі Договору зазначити конкретно визначену частину помешкання/кімнати, а сам Договір у такому випадку підлягав би виконанню. Також позивач вважає, що однією з підстав недійсності Договору довічного утримання є неможливість його виконання після смерті відчужувача, оскільки при посвідченні Договору першочергово не була визначена кімната/помешкання, у якій відчужувач ОСОБА_4 мав право проживати, шляхом встановлення порядку користування приміщенням квартири та/або виділу у натурі часки. Крім того, позивачем зауважено, що відповідач ОСОБА_2 не здійснювала поховання ОСОБА_4 , та передбачене Договором утримання відчужувача у розмірі 500 грн на місяць не забезпечувало необхідний рівень утримання, а також відповідачем у порушення п. 13 Договору не здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка не погашена з огляду на те, що особові рахунки не розділені. Таким чином, позивач вважає, що спірний Договір довічного утримання вже  під час  укладення  не створював юридичних наслідків в силу неможливості його виконання з моменту укладення.
На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним Договір довічного утримання від 02 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання та про визнання недійсним заповіту - роз`єднано в самостійні провадження.
Виділено в самостійне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, залишивши номер справи 755/18130/19 (Провадження № 2/755/6769/19). Виділено в самостійне провадження позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна про визнання недійсним заповіту, якому присвоєно № 755/18208/19 (Провадження № 2/755/6794/19). (а.с. 31-32)
 Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року  відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання. (а.с. 33-36)
Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду. (а.с. 96-97)
Ухвалою судді  Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року  прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, ураховуючи, що вартість частки нерухомості, яка відчужена за оспорюваним Договором, становить 149320 грн, тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. (а.с. 149-152)
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року  письмове клопотання представника позивача ОСОБА_7 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про витребування додаткових доказів, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, - залишено без задоволення.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористались процесуальним правом подачі відзиву до суду першої інстанції, а третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) А.М. - письмових пояснень на позовну заяву.
Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від  02 березня 2020 року  в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про  задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.    
Апелянт вказує, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір довічного утримання порушує право власності ОСОБА_1 на належну йому частину квартири. Зазначає, що суд порушив норми процесуального права, зокрема, розглянув справу в порядку спрощеного провадження, ухвалив рішення без урахування відзиву на позовну заяву від відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кушнарьов Є.І. вказує, що оспорюваний договір довічного утримання не стосується права та обов`язків ОСОБА_1 . Зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 вважає безпідставною, простить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції - без змін. Також у відзиві просить застосувати наслідки позовної давності.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України   особи , які приймають участь у справі   були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на  06 червня  2019 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності.
Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10 листопада 1998 року, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в рівних долях, що також підтверджено Довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14 квітня 2019 року (а.с. 119, 123).
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 10 грудня 2011 року, актовий запис № 21220. (а.с. 125)
За даними Висновку Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 27 червня 2014 року, ОСОБА_4 10 червня 2014 року звернувся із заявою з приводу протиправних дій з боку громадянина ОСОБА_1 та його співмешканки, які нібито завдають фізичного болю та вимагають гроші. За наслідками проведеної перевірки працівниками міліції, за відсутності у квартирі АДРЕСА_1 . Киві скаржника ОСОБА_4 , опитано ОСОБА_1 , його співмешканку ОСОБА_8 та мешканців будинку, не зазначивши їх прізвища та адреси проживання, та зроблено висновки про негативну характеристику скаржника ОСОБА_4 (а.с. 128)
В подальшому, 02 вересня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_6 , укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою А.М., реєстровий № 1244, за умовами якого відчужувач ОСОБА_4 передав у власність набувачеві ОСОБА_2 5/12 частини квартири АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього Договору. Вказана квартира складається з двох кімнат, загальною площею - 52,8 кв.м., у тому числі жилою площею - 29,3 кв.м. (а.с. 126-128)
Згідно з п. 2 Договору, відчужувана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , та належить йому: 1/3 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10.11.1998 року, 1/12 частина квартири належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, виданого приватним нотаріусом Анцифєровою А.М. за реєстровим № 1242.
Відповідно до п. 5 Договору, ОСОБА_4 гарантував, що на момент укладання цього Договору вказана квартира нікому не продана, не подарована, іншим чином не відчужена. Треті особи не мають жодних прав на квартиру.
Пунктом 6 Договору відчужувач заявляє, що в належній йому квартирі, що відчужується, відсутні малолітні та неповнолітні члени його сім'ї, які проживають з ним та мають право на користування цим житлом згідно вимог ст. 405 ЦК України.
Заява відчужувача, викладена у пункті 6 Договору від 02 вересня 2016 року, відповідає дійсності, оскільки онука відчужувача, ОСОБА_9 , 2005 року народження, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 - з 28 березня 2019 року, що підтверджено Довідкою про реєстрацію місця проживання. (а.с. 129, 130)
Відповідно до ч. 1 ст. 749 Цивільного кодексу України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Згідно з п. 7 Договору, набувач ОСОБА_2 , зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_4 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 500,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу способом, вказаним в п. 8 Договору. Крім вищезазначеної суми, набувач зобов`язаний щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги за квартиру у строки, встановлені відповідними Договорами про надання таких послуг. У випадку зміни тарифів на комунальні послуги відчужувач зобов`язаний письмово повідомити про це набувача протягом 5 днів з дня оримання ним квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення набувача про зміну тарифів набувач не несе відповідальності за виникнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг. Набувач зобов`язана здійснити поховання відчужувача після його смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини.
Пунктом 10 Договору, вічужувач свідчить, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов Договору.
Відповідно до п. 12, 13 Договору, набувач гарантує, що відчужувач залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі. Відчужувач не має права вселяти та реєструвати в квартиру інших осіб. Істотними умовами Договору вважатимуться вчасна оплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі.
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова А.М. 06 вересня 2016 року також повідомила ОСОБА_1 , як спадкоємцеві за заповітом та за законом, про заведення спадкової справи № 18/2016 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 120-122).
Листом КК «Центр комунальних послуг» від 20 квітня 2017 року ОСОБА_2 повідомлено, що оскільки не надано документів, що підтверджують виділену в натурі частку із загального майна, Концерн не має правових підстав здійснювати розподіл особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 132-133)
Кім того, в матеріалах справи наявні квитанції щодо оплати житлово-комунальних послуг та щодо наявної заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 134-139)
Відчужувач вказаної квартири ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в м. Києві. (а.с. 124)
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова (Баранець) А.М., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання. (а.с. 51-54)
Так, рішенням суду встановлено, що між позивачем та третьою особою у справі ОСОБА_4 , як співвласниками квартири АДРЕСА_1 визначені частки у власності спільного нерухомого майна, тому відчуженням ОСОБА_4 належної йому частки у спірній квартирі шляхом укладання договору довічного утримання не були порушені вимоги ст.ст. 369, 747 ЦК України, у зв`язку з чим суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, вважає, що позов є безпідставним, тому задоволенню не підлягає.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року змінено в частині правового обґрунтування, залишивши рішення без змін. (а.с. 55-57)
Так, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 за договором довічного утримання майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, відсутність згоди позивача на укладання такого договору не вимагається. Як власник 5/12 частин квартири ОСОБА_4 скористався своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклав договір довічного утримання, передавши свою частку квартири у власність   ОСОБА_2 , яка взамін зобов`язалася здійснювати утримання ОСОБА_4 . Укладення договору довічного утримання було абсолютним правом ОСОБА_4 вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю. При цьому згоди співвласника на укладання договору довічного утримання закон не вимагає, тому право позивача при цьому порушено не було.
Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, зокрема, щодо факту визначення між співвласниками квартири АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , часток у власності спільного нерухомого майна, тому відчуженням ОСОБА_4 належної йому частки у спірній квартирі шляхом укладання договору довічного утримання не були порушені вимоги ст.ст. 369, 747 ЦК України.
Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року   у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору довічного утримання від 02 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферовою) А.М., - оскільки відчужувачем ОСОБА_4 на дотримання вимог статті 744 ЦК України відчужено за Договором довічного утримання у власність ОСОБА_2 вже виділену частину квартири, а саме: 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 , які на момент укладення Договору належали йому на праві власності, що також встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Тобто, відчужувач ОСОБА_4 як власник 5/12 частин квартири скористався своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклав договір довічного утримання, передавши свою частку квартири у власність   ОСОБА_2 , яка взамін зобов`язалася здійснювати утримання ОСОБА_4 . При цьому, Закон не зобов`язує власника на встановлення порядку користування спільною частковою власністю з іншими співвласниками нерухомого майна та/або на виділення в натурі належної йому на праві власності частини цієї власності задля подальшого розпорядження своєю власністю шляхом укладення, зокрема, Договору довічного утримання.
Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на необґрунтованість тверджень позивача про недійсність Договору довічного утримання з підстав невиконання відповідачем ОСОБА_2 обов`язку, передбаченого п. 7 Договору щодо грошового забезпечення відчужувача, оплати житлово-комунальних послуг, спожитих відчужувачем та поховання відчужувача ОСОБА_4 , - оскільки невиконання або неналежне виконання зобов`язання має наслідком передбачену законом цивільно-правову відповідальність, однак не є підставою недійсності правочину.
Крім того, сума щомісячного грошового утримання відчужувача, встановлена пунктом 7 Договором, яка, на думку позивача, не забезпечувала необхідний рівень утримання відчужувача, - була узгоджена сторонами в тому числі і самим відчужувачем при підписанні Договору довічного утримання, а незгода позивача-співвласника квартири, частина якої за цим Договором відчужена, із умовами Договору довічного утримання - не є підставою для визнання недійсним цього Договору.
При цьому, припущення позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами, щодо недійсності спірного Договору в силу неможливості його виконання з моменту укладення, не можуть бути прийняті судом як підстава недійсності правочину.
Отже, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного Договору довічного утримання, положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивача ОСОБА_1 за наслідками укладення спірного Договору довічного утримання.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анциферова) А.М., про визнання недійсним договору довічного утримання не підлягає задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю.
Доводи апеляційної скарги про те, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір довічного утримання порушує право власності ОСОБА_1 на належну йому частину квартири, оцінюються колегією суддів критично.
Так, відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як співвласниками квартири були визначені частки у власності щодо вказаного нерухомого майна,  а саме - 7/12 та 5/12 відповідно. Як видно зі змісту договору довічного утримання, ОСОБА_4 розпорядився щодо належних йому 5/12 квартири, тому відчуження одним із співвласників належної йому частки у майні не порушує права іншого співвласника щодо володіння, користування та розпорядження належною йому часткою  у майні.
Твердження апелянта щодо порушення судом порядку розгляду справи, а саме - розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, також відхиляються колегією суддів, оскільки, згідно з ч. 4 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки розгляд даного спору законом не віднесено до обов`язкового розгляду у порядку загального позовного провадження, вказана цивільна справа належить до категорії справ незначної складності, для яких пріоритетним є швидке їх вирішення. При цьому суд урахував, що відповідачами та третьою особою не було подано заперечення проти визначення судом розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Посилання апелянта на порушення інших норм процесуального права не знайшли підтвердження у матеріалах справи та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.   365, 367, 369, 374, 375, 381 - 384   ЦПК України, колегія суддів,-
 
П о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Дніпровського  районного  суду м. Києва  від  02 березня  2020 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2020 року.
 
Головуючий 
 
Судді