ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/18282/18
адміністративне провадження № К/9901/23856/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
секретаря судового засідання Трубецької М. В.,
представника позивача Дудник С.М.,
представника Міністерства юстиції України Козиренка С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року (судді: Собків Я.М., Ісаєнко Ю.А., Файдюк В.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі також - відповідач, Мін`юст), в якому просить:
- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 20 березня 2015 року №222-о позивача звільнено з посади заступника начальника Кіровоградської митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю). Підставою внесення відомостей про ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» є надходження до відповідача інформації щодо застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» до ОСОБА_1 та відомостей про нього, які надіслано Міністерством доходів і зборів України 20 березня 2015 року.
Позивач вважає, що дії відповідача щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» є протиправними, оскільки позивач не є особою, на яку поширюються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», з огляду на що, просив позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Міністерство юстиції України є Держателем Реєстру та вносить відомості стосовно осіб, до яких застосовано заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», в той час, як організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу. Відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 20 березня 2015 року №222-о, позивача звільнено на підставі пункту 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, а саме з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». На момент вирішення справи по суті та прийняття рішення, вказаний наказ не скасовано, позивача на посаді не поновлено, з огляду на що, наказ про звільнення є чинним. З матеріалів справи встановлено, що відповідний наказ із відомостями про ОСОБА_1 відповідачу направлено у строки, встановлені законодавством України, що є підставою для внесення Міністерством юстиції України відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборон, зазначених у частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади» до Реєстру. Судом першої інстанції не встановлено порушення відповідачем прав позивача, оскільки обґрунтування протиправності дій, викладених у позові, не стосуються компетенції відповідача.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Макіївка, Донецької області. Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Макіївка, Донецької області.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтоване тим, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади" заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Колегія суддів вказала, що у зазначеному пункті 6 визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу саме центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує митну політику. Жодні приписи щодо територіальних органів вказана норма не містить. Враховуючи зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 займав посаду керівника територіального органу Міндоходів - Кримської митниці Міндоходів, відтак відсутні підстави стверджувати, що він займав посаду начальницького складу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, оскільки Кримська митниця Міндоходів не була центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику. Тому у відповідача були відсутні підстави для внесення відомостей про ОСОБА_1 до Реєстру, оскільки посада позивача законодавцем однозначно не була віднесена до категорії посад, до яких можуть бути застосовані заборони, передбачені Законом України "Про очищення влади".
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Скаржник зазначає, що заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», безпосередньо ним не застосовуються, а лише, у разі повідомлення керівником органу, до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, реєструються      у Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відповідно до порядку, встановленого законодавством.
Скаржник наголошує на тому, що внесення відомостей про особу до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» не є встановлення щодо неї заборони.
Позиція інших учасників справи.
Від позивача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Також позивачем надано до суду додаткові пояснення в яких він просить Верховний Суд врахувати висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України».
В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення касаційної скарги Міністерства юстиції України, вважала рішення суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованим.
В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України підтримав доводи касаційної скарги, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересні 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 10 серпня 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
04 червня 2013 року наказом Міністерства доходів і зборів України № 953-о від 04 червня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Кримської митниці Міндоходів.
06 травня 2014 року наказом Міністерства доходів і зборів України № 1115-о від 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Кіровоградської митниці Міндоходів у порядку переведення з Кримської митниці Міндоходів.
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 20 березня 2015 року №222-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Кіровоградської митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункту 72      частини першої статті 36 Кодексу законів про працю.
Супровідним листом Голови Комісії з реорганізації Міндоходів І.О. Білоус від 20 березня 2015 року №50/5/99-98-04-03-01-16 про надання інформації, адресованим Міністерству юстиції України (з повідомленням про вручення), у зв`язку із застосуванням до посадових осіб митниць Міндоходів заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», направлено копії наказів про звільнення з займаних посад та відомості, передбачені пунктом 15 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563, таких осіб, зокрема, ОСОБА_1 - заступника начальника Кіровоградської митниці Міндоходів.
Відповіддю від 31 серпня 2018 року №35438/27577-33-18/13.3 на адвокатський запит Краглевича В.В. (адвоката позивача) від 27 серпняя 2018 року (вх.від 28 червня 2018 року №27577-33-18) повідомлено, що підставою внесення відомостей про ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» є надходження до Мін`юсту інформації щодо застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» супровідним листом Міністерства доходів і зборів від 20 березня 2015 року №50/5/99-99-04-03-01-16 (вх. від 17 березня 2015 року №11769-0-28-15).
Вважаючи, що Міністерством юстиції України вчинено протиправні дії щодо внесення відомостей стосовно позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», останній звернувся до суду з цим позовом.
Релевантні джерела права й акти їх застосування
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-IX). 
Відповідно до пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29 червня 2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою статті 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини 2 статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (із змінами і доповненнями) (далі- Закону №1682), Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі також - Реєстр), затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року №1704/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за № 1280/26057 (далі - Положення), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563 (далі- Порядок).
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.
За приписами частини першої статті 5 Закону №1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.
Згідно з частиною другою статті 5 цього ж Закону Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:
1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;
2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;
3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.
Частиною дванадцятою статті 5 Закону №1682-VII передбачено, що у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.
Відповідно до частини другої статті 7 цього Закону інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається:
на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;
на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів;
під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі;
у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.
Згідно частини третьої статті 7 Закону №1682-VII Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону:
1) прізвище, ім`я, по батькові;
2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону;
3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону;
4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.
Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.
Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій  статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою  статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою  статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Згідно пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України  підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».
Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:
1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;
2) прецедентного права національних конституційних судів;
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:
- "Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів" №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));
- "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права (далі - Керівні принципи ПАРЄ).
Позиція Верховного Суду.
Оцінюючи за правилами статті 341 КАС України правильність застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин наведених положень у контексті встановлених у цій справі обставин, Верховний Суд виходить із такого.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що Міністерство юстиції України є Держателем Реєстру та вносить відомості стосовно осіб, до яких застосовано заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», в той час, як організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу.
Відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 20 березня 2015 року №222-о, позивача звільнено на підставі пункту 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, а саме з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Верховний Суд відхиляє доводи Міністерства юстиції України про те, що вирішення питання про виключення відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, нерозривно пов`язане із вирішенням спору по суті щодо правомірності звільнення з посади позивача на підставі Закону №1682-VII та є можливим лише після ухвалення судом відповідного рішення і набрання ним законної сили, з огляду на таке.
За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" Суд розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них.
ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом №1682-VII, було одразу оприлюднено, ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон №1682-VII не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в «очищенні» державної служби від осіб, які асоціювалися із «узурпацією влади», підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом №1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці Закон не мав такого ефекту (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 210).
З цього приводу Венеціанська комісія також висловлювала свої зауваження до Закону №1682-VII, на які в тому числі посилався і ЄСПЛ під час розгляду справи «Полях та інші проти України».
У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 та в Остаточному висновку Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону №1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування. 
Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно «Колишньої Югославської Республіки Македонія» заявляла, що «публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду» (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).

Оскільки у Законі №1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).
Таким чином, наслідкові дії Міністерства юстиції щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, до вирішення спору про законність звільнення позивача, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю.
Враховуючи викладене колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про визнання протиправними дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про ОСОБА_1 та зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про ОСОБА_1 . Однак, з мотивів викладених у цій постанові.
Мотиви, що викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду, хоча і є дотичними до цієї справи, по своїй суті стосуються іншого спору - про поновлення позивача на роботі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про зобов`язання МЮ України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, відомості стосовно ОСОБА_1 , однак з інших мотивів.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів прийняття.
Судові витрати.
З огляду на результат касаційного розгляду суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України.
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Змінити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                                     Л.О. Єресько 

                                                                                                    В.М. Соколов