Постанова  
Іменем  України
 
23 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 723/3193/19-ц
 
провадження № 61-11454св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1                     до ОСОБА_2 , третя особа - Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування заборгованості за аліментами за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Половінкіної Н. Ю.,                       
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом                           до ОСОБА_2 , третя особа - Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - Сторожинецький РВ ДВС Головного ТУЮ у Чернівецькій області), про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування заборгованості за аліментами. 
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2014 року між ним і ОСОБА_2 розірвано шлюб, що був укладений 18 січня 2013 року. Також зазначеним судовим рішенням стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 ,                       ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
Хоча шлюб з  ОСОБА_5 було розірвано, вони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно виховували сина, вели спільне господарство, однак 08 січня 2019 року відповідач зібрала речі, переїхала проживати до своєї матері та подала                      до Сторожинецького РВ ДВС Головного ТУЮ у Чернівецькій області заяву про стягнення з нього заборгованості за аліментами за період з 2014 року.
Постановою старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернівецькій області Кривко В. В. від 24 січня 2019 року відкрито виконавче провадження та складено розрахунок заборгованості, відповідно до якого розмір його заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_5 становить 60 502,66 грн.
Позивач зазначав, що за період з січня 2019 року по даний час заборгованості за аліментами у нього немає, а сума заборгованості зі сплати аліментів, яка нарахована державним виконавцем, підлягає скасуванню, оскільки після розірвання шлюбу він з ОСОБА_5 помирились, фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні платежі, разом із сім`єю відпочивали, брали спільну участь у вихованні сина, при цьому в основному він матеріально забезпечував сім`ю. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю його та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 18 грудня 2015 року до 08 січня 2019 року; скасувати заборгованість за аліментами                в розмірі 60 502,66 грн на утримання неповнолітнього сина                     ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області                           від 03 березня 2020 року у складі судді Пташник А. М. позов                  ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 18 грудня 2015 року                           до 08 січня 2019 року.
Скасовано заборгованість за аліментами в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_5 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належними та допустимими доказами підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 18 грудня 2015 року до 08 січня 2019 року, й відповідачем вони не спростовані.  ОСОБА_1 доведено той факт, що у період                   з 2015 року до січня 2019 року він брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина - ОСОБА_4 , що                   є обставиною, яка має істотне значення для справи.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області                           від 03 березня 2020 року в частині скасування заборгованості за аліментами в розмірі 60 502,66 грн скасовано. У задоволенні цих позовних вимог                   ОСОБА_1 відмовлено. 
У решті рішення суду залишено без змін. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 2 310,00 грн витрат, понесених на сплату судового збору, та 7 605,20 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сам факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 у період з 2015 року до січня 2019 року приймав активну участь у належному матеріальному забезпеченні сина, та є обставиною, що має істотне значення для скасування заборгованості                    за аліментами, тобто рішення суду про стягнення аліментів ним не виконувалося.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, обґрунтовує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду                  від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, що застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
ОСОБА_2 судові рішення не оскаржила.  
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                               № 723/3193/19-ц з Сторожинецького районного суду Чернівецької області.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року відмовлено.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що він не відмовлявся від додаткових витрат на дитину, у тому числі на ліки та лікування, про що є відповідні квитанції і сама                    ОСОБА_3 може це підтвердити. Під час надання пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_3 сама визнала той факт, що більшу частину витрат на дитину ніс він. При цьому не заявлялися вимоги про додаткові витрати на дитину, а виключно скасування аліментів за попередній період, в який він фактично утримував дружину та дитину.
Суд першої інстанції, даючи законну та правову оцінку доказам у справі, дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ним доведено факт того, що він з 2015 року по січень 2019 року проживав разом з відповідачем і брав активну участь                     у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина -                  ОСОБА_4 , що є обставиною, яка має істотне значення. Проте суд апеляційної інстанції не звернув увагу, на те, що свідки підтвердили зазначений факт. 
Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги докази, які були ним подані до суду та знайшли обгрунтоване відображення в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, а саме: довідку Панківського старостинського округу Сторожинецького району Чернівецької області               від 30 січня 2019 року № 152, акт обстеження житлово побутових умов                від 30 січня 2019 року № 24, довідку Сторожинеиького ДНЗ «Сонечко»                 від 03 липня 2019 року № 191, фотографії, електронні документи                             та показання свідків, безпідставно надав перевагу показанням та поклав               їх в основу судового рішення.
Також він не погоджується з висновками апеляційного суду щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з договору про надання правової допомоги від 26 березня 2020 року за послуги передбачені цим договором клієнт сплачує 7 605,20 грн. Ця сума точно співпадає з розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, який підписаний через місяць 01 липня 2020 року, тобто 26 березня                    2020 року сторони договору вже знали про кількість судових засідань та підготовлених процесуальних документів, тому, на його думку, договір про надану правову допомогу був фактично підписаний пізніше, ніж зазначено             в договорі.
Апеляційна скарга була підписана безпосередньо  ОСОБА_2 , доказів того, що її готував адвокат немає, вважає, що суд апеляційної інстанції стягнув з нього неспівмірно високий розмір витрат на правову допомогу.
Крім того, документ на підтвердження факту отримання адвокатом гонорару не надано.

Вважає, що суд вийшов за межі апеляційної скарги, порушивши норми статті 367 ЦПK України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,  в якому зазначено, що оскаржена постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
Крім того,  ОСОБА_2 додала до відзиву розрахунок заборгованості за аліментами, згідно з яким з червня 2020 року до жовтня 2020 року позивач свідомо не сплачує аліменти, у зв`язку з чим вона змушена звертатись до суду.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
 
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
 
Положеннями статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими                       і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.
Судом установлено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2014 року між  ОСОБА_1                        і ОСОБА_2 розірвано шлюб, що був укладений                 18 січня 2013 року. Також зазначеним судовим рішенням стягнуто                             з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі                        1/3 частки його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Постановою старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернівецькій області Кривко В. В. від 24 січня 2019 року відкрито виконавче провадження та складено розрахунок заборгованості, відповідно до якого розмір заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_5 становить 60 502,66 грн.
 
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області                       від 25 червня 2019 року у цивільній справі № 723/1935/19-ц відмовлено                 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Кривка В. В., однак установлено, що станом на 08 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_1                            за аліментами становить 60 502,66 грн.
При цьому в її мотивувальній частині відсутні висновки про те, що сторони після розірвання шлюбу продовжували спільно утримувати їхнього сина. 
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
 
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)                     від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції»                (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90)                              і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі                       «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця                          у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
 
З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей  89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12,                    81 ЦПК України.
 
Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Посилання касаційної скарги на те, що позивач з 2015 року по січень                   2019 року проживав разом з відповідачем і брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, не заслуговують на увагу, оскільки отримання аліментів на дитину одного із подружжя, не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. 
 
При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
 
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються                           з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані                    з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів                             у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустими доказами. 
 
У справі, що переглядається,  ОСОБА_2 на підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, надано належним чином завірені копії договору              від 26 березня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу за договором               від 01 липня 2020 року, які підтверджують обсяг наданих послуг, виконаних робіт та їх вартість  (а. с. 200-205).
За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що під час розгляду справи відповідач понесла документально підтверджені витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 7 605,20 грн, які відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача. 
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, сплата яких не підтверджена відповідними доказами.    

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 липня 2020 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць