ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2020 року                                                                            м. Херсон
Номер справи: 654/4307/19
Номер провадження: 22-ц/819/1467/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,
суддів:                                          Кузнєцової О.А.,
Радченка С.В.
секретар    Плохотніченко А.В.
учасники справи: 
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) -  ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) -  ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області, в складі судді Сіянка В.М. від 05 серпня 2020 року за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області про відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,  третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області про визначення місця проживання дитини та встановлення опікунства,  
ВСТАНОВИВ:
21 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Голопристанської міської ради, про відібрання малолітньої дитини та передачу дитини батькові. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за усною домовленістю проживав з матір`ю - ОСОБА_5 та її батьками. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. У добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , не повертає йому малолітнього сина.
Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, відібрати малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідача та передати дитину йому як батьку за місцем його проживання.
20 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини та призначення опікуна. Свої вимоги мотивувала тим, що в найкращих інтересах дитини продовжувати проживати з нею. Дитина має особливості розвитку (інвалідність), потребує додаткової уваги, а його батько не зможе задовольнити потреби дитини. Рішенням суду ОСОБА_1 зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання сина. Відповідач за зустрічним позовом ухилявся від сплати аліментів, у зв`язку із чим утворилась заборгованість по аліментам. Крім того, після того, як дізнався про невиліковну хворобу сина, ОСОБА_1 наполягав на тому, щоб віддати дитину до дитячого будинку. Після того, як він вигнав дружину з дитиною, він жодного разу не спілкувався з сином, не приймав участі у виховані дитини. Вважає, що дитина повинна проживати з нею. 
Ухвалою суду від 24 січня 2020 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 серпня 2020 року первісний позов задоволено повністю. Ухвалено відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гола Пристань Херсонської області від ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передати ОСОБА_4 його батьку ОСОБА_1 ; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та встановлення опікунства відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що сімейним законодавством встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком суперечитиме її інтересам. Натомість судом встановлено, що ОСОБА_1 спроможний забезпечити належні умови для фізичного, духовного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітнього ОСОБА_4 .
З апеляційною скаргою на вказане рішення суду звернулась ОСОБА_2 , яка вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення надав перевагу правам батька, не врахувавши законні інтереси дитини. На думку скаржника вилучення дитини із звичайного та безпечного середовища сім`ї, до якої вона звикла, матиме ознаки психічного насилля, оскільки між дитиною та позивачем за первісним позовом відсутні стосунки батька та дитини, які б у достатній мірі забезпечували їх спільне проживання. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норма матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позові відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 04 липня 2014 року до 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю. 
Згідно з медичною картою амбулаторного хворого ОСОБА_4 має діагноз «трисомія хромосоми 21».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Малолітній ОСОБА_4 залишився проживати і на час розгляду справи проживає із відповідачем за первісним позовом - бабусею ОСОБА_2 у м. Гола Пристань Херсонської області. Батько дитини має намір забрати свого сина для спільного проживання, однак відповідач за первісним позовом малолітнього сина батькові не віддала, що стало підставою звернення до суду із цим позовом.
Судом першої інстанції під час розгляду справи також встановлено, що відповідно до актів обстеження умов проживання як за місцем проживання ОСОБА_1 , так і за місцем проживання ОСОБА_2 , умови проживання є належними, створені всі необхідні умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_4 .
ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, згідно з податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця загальна сума доходу за 2019 рік склала 30000грн, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно.
ОСОБА_1 офіційно не працює, однак вказує, що має стабільний заробіток.
Згідно характеристики, що видана виконавчим комітетом Голопристанської міської ради 20.11.2020 року ОСОБА_1 за період проживання на території м.Гола Пристань зарекомендував себе позитивно. Спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує. Скарг і нарікань на його поведінку до міськвиконкому на його поведінку не надходило. У сусідів користується авторитетом. 
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради 28 лютого 2020 року надано висновок про визначення місця проживання дитини, згідно з яким визначено за доцільне проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із його бабусею ОСОБА_2 за місцем її проживання. Висновок обгрунтовано тим, що малолітній ОСОБА_4 проживає з бабусею ОСОБА_2 , яка його повністю утримує, займається вихованням та піклується про його здоров`я. ОСОБА_1 з померлою дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 не спілкувався та має заборгованість по аліментам. 
Суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.19 СК України, не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування, вказав, що висновок прийнято з порушенням ч.5 ст. 19 СК України, без повного, всебічного та об`єктивного розгляду, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та рішення. У висновку не зазначено чому орган опіки та піклування відійшов від загального правила, за яким права батька дитини є пріоритетними по відношенню до прав та інтересів інших родичів. В основу висновку покладено наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, чому суд першої інстанції надав оцінку та вказав, даний факт не є доказом ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. 
Відповідно до статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Статтею 163 цього Кодексу передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, а також вирішення батьками питань щодо виховання дитини регламентовано статтями 155 та 157 Сімейного Кодексу України.
Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Також у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, від 16 липня 2015 року, § 100 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»).
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
ОСОБА_2 є бабою ОСОБА_4 та піклується про нього з часу смерті матері дитини та її доньки - ОСОБА_5 , однак батько малолітньої дитини відповідно до статті 151 СК України та статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» має переважне право на виховання дитини. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_4 спроможний забезпечити належні умови для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітнього ОСОБА_4 . 
Враховуючи вік дитини, стан його здоров`я та ймовірну необхідність постійного догляду за дитиною - інвалідом протягом його життя, враховуючи якнайкращі інтереси дитини та давши належну правову оцінку обставинам у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відібрання малолітнього ОСОБА_4 у ОСОБА_2 та передання батькові ОСОБА_1 .  
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, зважаючи на обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за найкращих інтересів дитини проживати з батьком. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.  
Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 грудня 2020 року

Головуючий                                                                        І.В. Вейтас

Судді:                                                                          О.А. Кузнєцова

С.В. Радченко