ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 236/3696/18
провадження № 51-2438км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 — ОСОБА_7 , на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 травня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, які постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018050420000624, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у тому АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 травня 2019 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК – на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6  звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
Вирішено питання щододолі речових доказів у справі, зокрема, ухвалено конфіскувати автомобіль марки «BMW-528I» державний номерний знак НОМЕР_1 .   
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин, 02 вересня 2018 року, приблизно о 02:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на власному автомобілі марки «BMW-528I», (державний номер знак НОМЕР_1 ), приїхав на вул. Київську у м. Лиман Донецької області, де зупинився поблизу домоволодіння № 55 та через вхідну хвіртку проник на огороджене подвір`я, звідки таємно викрав металеві вироби кухонного та господарчого призначення, які належали ОСОБА_8 , чим спричинив потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 404,49 грн. 
Крім того, в цей же день, приблизно о 02:30, ОСОБА_6 , пройшов через подвір`я і город вищевказаного домоволодіння та проник на подвір`я домоволодіння АДРЕСА_3 у тому ж місті, де намагався через відкрите вікно проникнути у житловий будинок, але був помічений власником домоволодіння ОСОБА_9 , який в приміщенні будинку увімкнув світло і голосно став робити зауваження, повідомляючи, що викличе поліцію. Після чого ОСОБА_6 бажаючи досягти свого злочинного наміру, не реагуючи на зауваження ОСОБА_9 , проник до приміщень літньої кухні, сараю та курятника вказаного домоволодіння, звідки став переносити майно ОСОБА_9 на загальну суму 4909,25 грн до свого автомобіля. Однак не довів злочин до кінця, з причин що не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину працівниками поліції Лиманського ВГТ Слов`янського ВП ГУНП у Донецькій області.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 26 лютого 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно  ОСОБА_6 без змін. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оскаржуючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення в частині вирішення долі речового доказу, а саме автомобіля марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та повернути вказаний автомобіль власнику ОСОБА_6 .
Суть доводів, наведених у касаційній скарзі захисника, зводиться до її вказівок на те, що з урахуванням обставин вчинення ОСОБА_6 злочину, вартості викраденого майна, а також факту того, що це майно було повернуто потерпілим, місцевий суд дійшов упередженого висновку про необхідність застосування спеціальної конфіскації до належного засудженому автомобіля марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), вартість якого в десятки разів перевищує вартість викраденого майна. На думку захисника, така конфіскація порушує права її підзахисного та покладає на нього «надмірний індивідуальний тягар». У свою чергу, суд апеляційної інстанції проігнорував вказані порушення допущені місцевим судом. 
У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника, прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити її без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення — без зміни. 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
У судовому засіданні прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без змін. 
Захисник ОСОБА_7 подала до Верховного Суду заяву, в якій просить розглянути кримінальне провадження за її відсутності. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі —КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст.186 КК, а також справедливості призначеного покарання Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
За ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що рішення судів попередніх інстанцій щодо ОСОБА_6 постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, Верховний Суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження видно, що належний  ОСОБА_6 автомобіль марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), був вилучений у ході огляду місця події 02 вересня 2018 року, в цей же день постановою слідчого СВ Лиманського ВП Слов`янського ВП ГУНП в Донецькійобласті цей автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а ухвалою слідчого судді Краснолиманського міського суду Донецької областівід 04 вересня 2018 року на нього накладено арешт.
Частиною 1 ст. 98 КПК передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, які були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до положень ч. 9 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 96-1 КК (в редакції, що була чинна на момент вчинення злочинів)«спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян...»
Пунктом 4 ч. 1 ст.96-2 КК(в редакції, що була чинна на момент вчинення злочинів) визначено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
За результатом судового розгляду місцевий суд, правильно встановивши, що належний ОСОБА_6 автомобіль марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) є знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, з урахуванням наведених положень процесуального законодавства тавідповідно довимогп. 12 ч. 1 ст. 368, п .1 ч. 4 ст. 374 КПК, ухвалив рішення про його конфіскацію.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, зокрема, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в якій вона серед іншого, заперечувала правильність рішення місцевого суду щодо конфіскації належного ОСОБА_6 автомобіля, погодився з таким рішенням суду першої інстанції. 
Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанції щодо вирішення долі речових доказів у справі, зокрема належного ОСОБА_6 автомобіля марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), правильними.
Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція), кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».
Зокрема, порушення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції через застосування конфіскації, яка формально ґрунтувалася на положеннях національного закону, але за обставин конкретної справи була визнана «неспівмірною», оскільки покладала на заявника «надмірний індивідуальний тягар», було встановлено у  справі «Ісмайлов (Ismayilov) проти Російської Федерації». У той же час у деяких інших випадках, які згадуються у цьому ж рішенні, ЄСПЛ вважав конфіскацію такою, що не порушує ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Так само Верховний Суд у своїх попередніх рішеннях, вказував на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації у кожному конкретному випадку необхідно не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Верховний Суд зазначав, що в цілому не виключається можливість застосування спеціальної конфіскації навіть у тих випадках, коли конфіскація майна, з огляду на його вартість, виглядає набагато суворішим заходом, ніж призначене покарання. Однак у таких випадках необхідно навести належні аргументи, які обґрунтовують, з урахуванням обставин конкретної справи, що такий захід не порушуватиме наведені вище стандарти ЄСПЛ. При цьому до уваги можуть братися: вартість майна, що підлягає конфіскації, законність чи незаконність його походження; тяжкість і характер вчиненого злочину; наявність, розмір і характер завданої шкоди або шкоди, яка потенційно могла бути завданою злочином; вид і розмір призначеного покарання, тощо.
У цьому кримінальному провадженні Верховний Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_6 будучи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив два епізоди злочинів проти власності, які відносяться до категорії тяжких та поєднані з проникненням у сховище та інше приміщення. Крім того, після скоєння крадіжки майна ОСОБА_8 , та проникнувши на територію домоволодіння ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , будучи викритим потерпілим, не реагуючи на його зауваження, не відмовився від свого злочинного умислу, а навпаки, діючи вже відкрито продовжив викрадати майно ОСОБА_9 , яке, як і майно ОСОБА_8 , переносив у свій автомобіль марки «BMW-528I» (державний номерний знак НОМЕР_1 ). При цьому, протиправні дії ОСОБА_6 були припинені лише працівниками правоохоронного органу, які застали засудженого на місці вчинення злочину і завдяки цьому викрадене у потерпілих майно було повернуто останнім.  
З огляду на викладене, Верховний Судвважає, що за обставин цього кримінального провадження, рішення судів першої і апеляційної інстанцій про конфіскацію належного ОСОБА_6 автомобіля марки«BMW-528I» державний номерний знак НОМЕР_1 , є правильним і в даному випадку не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб» та не покладає на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга захисника не містить.
Посилання захисника в касаційній скарзі на рішення Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 133/2968/18, в якому суд касаційної інстанції визнав конфіскацію у особи автомобіля не пропорційним втручанням в право особи на мирне володіння майно, гарантоване ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, є необґрунтованим, оскільки обставини цього кримінального провадження є відмінними від тих, що були предметом розгляду касаційного суду у зазначеній справі. 
Зокрема, на відміну від цієї справи у справі № 133/2968/18, особу було визнано винуватою у скоєнні одного епізоду незакінченого замаху на вчинення злочину середньої тяжкості, загальна вартість викраденого майна складала 880,71 грн, тоді як ОСОБА_6 заволодів майном потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на суму 404,49 грн і 4909,25 грн, відповідно. Відмінними є також і фактичні обставини, зокрема, у справі № 133/2968/18 особа намагалася заволодіти старопридатними матеріалами верхньої будови колії, що числилися на підприємстві як металобрухт, тоді як ОСОБА_6 заволодів особистими речами потерпілих, зокрема, предметами побутового та господарського призначення.  
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення — без зміни.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 травня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 — без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3