Постанова
іменем України
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 456/1113/19
провадження № 51-3522км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
засуджених                                                 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
законного представника                        ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_12 – адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_10 , його законного представника ОСОБА_11 і захисника – адвоката ОСОБА_7 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_12 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобича Львівської області та жителя цього міста ( АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі – КК),
ОСОБА_10 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дрогобича Львівської області та жителя цього міста ( АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК,
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Унятичі Дрогобицького району Львівської області та жителя АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2020 року засуджено:
ОСОБА_12 до покарання: за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки; ч. 2 ст. 263 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки; ч. 1 ст. 357 КК – у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_12 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
ОСОБА_10 до покарання: за ч. 3 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;
ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки, судових рішень щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_12 визнано винуватим у тому, що він 04 січня 2019 року приблизно о 01:13, діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, повторно, за попередньою змовою групою осіб, разом із неповнолітнім ОСОБА_10 прийшли до будинку АДРЕСА_4 ), шляхом відтискання металопластикового вікна проникли до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », звідки мали намір викрасти належне  ОСОБА_13 майно на загальну суму 3726,66 грн. Хоча ці особи виконали всі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, його не було закінчено з незалежних від їх волі причин, оскільки, відразу після того як вони винесли на вулицю з вищезазначеного магазину товари, ОСОБА_10 був затриманий працівниками поліції з викраденим майном, а ОСОБА_12 із місця події втік.
Крім цього, ОСОБА_12 , перебуваючи в магазині «Продукти», побачив пластикову печатку фізичної особи – підприємця ОСОБА_13 та, усвідомлюючи, що ця печатка є власністю останньої, заховав її у кишеню куртки і покинув приміщення магазину, маючи реальну можливість розпорядитися нею. Однак ОСОБА_12 був затриманий працівниками поліції, які виявили та вилучили у нього вказану печатку.
Також ОСОБА_12 у грудні 2018 року, у вечірній час, перебуваючи на одній із вулиць м. Дрогобича Львівської області, побачив на тротуарі кастет та, діючи умисно, взяв його і поклав собі в кишеню з метою зберігання та носіння. 04 січня 2019 року приблизно о 04:10 в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (вул. Івана Франка, 41, м. Моршин, Львівська область), працівники поліції виявили та вилучили в  ОСОБА_12 кастет, що є холодною зброєю ударно-дробильної дії та виготовлений промисловим способом, який останній незаконно носив для власного користування без мети збуту.
Крім цього, в ніч із 27 на 28 грудня 2018 року у м. Моршині Львівської області неповнолітній ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, разом із неповнолітнім ОСОБА_9 вчинили такі діяння: 
 – підійшли до будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_9 залишився на вулиці із метою попередження можливості виявлення їх злочинних дій сторонніми особами, а ОСОБА_10 шляхом вибиття вхідних дверей проник у приміщення кіоску, звідки таємно повторно викрав належне  ОСОБА_14 майно, завдавши потерпілому майнової шкоди на суму 10 330 грн;
 – підійшли до будинку АДРЕСА_5 на тій самій вулиці, де ОСОБА_10 , вибивши вхідні двері магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 », залишився на вулиці з метою попередження можливості виявлення їх злочинних дій сторонніми особами, а ОСОБА_9 , проникнувши в приміщення цього магазину, таємно повторно викрав належне  ОСОБА_15 майно, завдавши потерпілій майнової шкоди на суму 1435 грн;
 – підійшли до того ж будинку АДРЕСА_5 , де ОСОБА_9 залишився на вулиці з метою попередження можливості виявлення їх злочинних дій сторонніми особами, а ОСОБА_10 шляхом демонтажу вікна проник у приміщення кіоску з аудіопродукцією ДП «СКК «Моршинкурорт» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», звідки таємно повторно викрав належне  ОСОБА_16 майно, завдавши потерпілому майнової шкоди на суму 430 грн;
 – підійшли до будинку АДРЕСА_6 , де, ОСОБА_9 залишився на вулиці з метою попередження можливості виявлення їх злочинних дій сторонніми особами, а ОСОБА_10 шляхом розбиття навісного замка відчинив вхідні двері кіоску та проник у його приміщення, звідки таємно повторно викрав належне     ОСОБА_17 майно, завдавши потерпілому майнової шкоди на суму 26 359 грн.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 02 червня 2020 року вирокмісцевого суду щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги 
У поданих касаційних скаргах захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості засуджених і юридичної кваліфікації їх дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених через суворість, просять змінити постановлені щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_10 судові рішення і на підставі статей 75, 104 КК відповідно звільнити їх від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Так, за аргументацією захисника ОСОБА_8 , суди, призначаючи ОСОБА_12 покарання, не врахували конкретних обставин справи і даних про особу підзахисного (на обліках у психіатра і нарколога не перебуває, не вчиняв правопорушень до скоєння злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не мав ініціативи вчинення злочину, виконував у ньому другорядну роль), а також його індивідуальних властивостей (молодого віку, родинного стану, способу життя, наявності постійного місця проживання). Стверджує, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено обставин, які відповідно до ст. 67 цього Кодексу обтяжували би його покарання, і залишено поза увагою обставини, які пом`якшують покарання, – вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та матеріальних обставин, активне сприяння розкриттю злочину і щире каяття. На думку ОСОБА_8 , ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 злочину й ступінь небезпечності його особи та дають підстави для звільнення підзахисного від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що суди необґрунтовано призначили суворе покарання неповнолітньому ОСОБА_10 , який раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувався, на досудовому розслідуванні та в суді не заперечував своєї винуватості, активно сприяв розкриттю злочину і каявся у вчиненому. За твердженням захисника, поведінка і мотиви її підзахисного, що передували вчиненню злочинів, причини, які до цього спонукали, були уважно вивчені як службою у справах дітей Стрийської міської ради, так і ювенальною превенцією Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області. На переконання захисника поза увагою судів залишилися особа винного і його інтереси як неповнолітнього. Так, злочин її підзахисний вчинив у віці 15 років, є учнем Дрогобицької вечірньої школи, ріс не в повній сім`ї та виховувався мамою і бабусею. 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_10 і його законний представник  ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості засудженого і юридичної кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просять змінити постановлені щодо ОСОБА_10 судові рішення і призначити останньому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Водночас ОСОБА_10 просить застосувати ст. 75 КК, а його законний представник – покласти на засудженого певні обов`язки виховного характеру.
Як вказує у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 , суд призначив йому занадто суворе покарання та не врахував, що він є неповнолітнім, раніше не був судимим, є учнем 10-го класу Дрогобицької школи, визнав вину, розкаявся, бажає змінити своє життя, продовжити навчання. 
ОСОБА_11 у касаційній скарзі зазначає, що її сину суди призначили суворе покарання, не зваживши на його вік, відсутність судимостей, вчинення злочину у 15 років, щире каяття у вчиненому та бажання змінитися, отримати освіту і роботу. На думку представника, призначене покарання може негативно вплинути на психологічний стан її дитини. 
Також у поданих касаційних скаргах захисник ОСОБА_7 , законний представник і засуджений вказують, що поза увагою судів залишилися висновки органів пробації та служби у справах неповнолітніх, відповідно до яких є можливим звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання.
Позиції учасників судового провадження 
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також засуджені ОСОБА_10 і ОСОБА_9 підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційних скарг сторони захисту та просила залишити без зміни судові рішення, постановлені у кримінальному провадженні щодо             ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені у касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що зазначені скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_12 і ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, правильність кваліфікації їх дій (за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357 КК – ОСОБА_12 та ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК – ОСОБА_10 ) Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині у касаційних скаргах сторони захисту не оспорюється.
Стосовно доводів захисників, засудженого та законного представника щодо призначення судами  ОСОБА_12 та ОСОБА_10 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та їх особам через суворість, то Верховний Суд зазначає таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Також ст. 104 КК визначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75–78 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. 
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення 
без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Також необхідно враховувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність або відсутність підстав для звільнення особи від відбування покарання.
Згідно зі ст. 103 КПК при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65–67 цього Кодексу, враховує умови його життя і виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції обрав вид і розмір покаранняОСОБА_12 та  ОСОБА_10 з урахуванням характеру і ступеня тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, осіб засуджених, а саме такого: ОСОБА_12 має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, жодних осіб не має на утриманні, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває; ОСОБА_10 не має реєстрації місця проживання, не працевлаштований, не має осіб на утриманні, на обліках у нарколога і психіатра не перебуває. При цьому суд визнав щире каяття й активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень кожного засудженого, а також вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 (який є неповнолітнім) обставинами, що пом`якшують їх покарання, та не встановив обставин, які їх обтяжують.
На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення кожному засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті (ч. 3 ст. 185 КК), за якими їх засуджено, з визначенням остаточного виду і розміру покарання на підставі ст. 70 КК із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим. Так, засудженим було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_12 – на строк 3 роки, ОСОБА_10 — на строк 3 роки 1 місяць.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, захисник ОСОБА_12 – адвокат ОСОБА_8 і захисник ОСОБА_10 – адвокат ОСОБА_7 кожен окремо подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень через суворість, просили змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і на підставі статей 75, 104 КК відповідно звільнити ОСОБА_12 та ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку дійшов висновку про безпідставність доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту, і залишив вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2020 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 без змін, а вищезазначені апеляційні скарги без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженим покарання та справедливості обраного їм заходу примусу, сторона захисту в касаційних скаргах не навела.
Верховний Суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_10 та законного представника ОСОБА_11 про те, що поза увагою судів залишився висновок органу пробації щодо ОСОБА_10 , відповідно до якого виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.
Так, у розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також для прийняття судового рішення про міру покарання та має виключно рекомендаційний характер, суд може її врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень. 
У матеріалах кримінального провадження наявна досудова доповідь органу пробації щодо ОСОБА_10 , яку було взято до уваги судом під час призначення останньому покарання та з якої убачається, що ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.
Отже, місцевий суд, вирішуючи питання про обрання виду і розміру ОСОБА_10 покарання, врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, а також інформацію, яка зазначена у висновку органу пробації.
З урахуванням наведеного, доводи захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_10 та законного представника ОСОБА_11 про залишення поза увагою судів висновку органу пробації не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, а саме з урахуванням даних про особу засуджених (віку, родинного стану, способу життя), обставин, що пом`якшують їх покарання, і за відсутності обставин, які їх обтяжують, судами призначено ОСОБА_12 та ОСОБА_10 законне, справедливе та співмірне характеру вчинених ними дій покарання, а тому Суд не вбачає підстав уважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема через незастосування до засуджених положень статей 75, 104 КК відповідно.
Отже, з урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_12 – адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_10 , його законного представника ОСОБА_11 і захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9  судові рішення — без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_12 – адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_10 , його законного представника ОСОБА_11 і захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 – без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                          ОСОБА_3