Справа № 299/3061/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        07 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.
з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» на рішення Виноградівського районного суду ухвалене 05 березня 2020 року головуючим суддею Левко Т.Ю. у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

встановив:

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 08.06.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №142, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 7 390,00 дол. США строком на 60 місяців зі сплатою 12,2 % річних за користування кредитом, з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 08.06.2012 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір застави № 142 від 08.06.2007, згідно якого предметом застави є транспортний засіб марки ВАЗ-21099, 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати суми основного боргу не виконував належним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 19.08.2014 становить 2662,58 дол. США, що складає 34 808 грн. 74 коп., в тому числі: 24,35 дол. США (що складає 318 грн. 34 коп.) - нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 396,97 дол. США (що складає 5 189 грн. 71 коп.) - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 402,79 дол. США (що складає 5 265 грн. 80 коп.) - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту, 1 337,75 дол. США (що складає 17 488 грн. 82 коп.) - нараховані відсотки, 208,87 дол. США (що складає 2 730 грн. 62 коп.) - нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, 117,12 дол. США (що складає 1 531 грн. 15 коп.) - 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 174,73 дол. США (що складає 2 284 грн. 30 коп.) - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту.
У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості та сплачений судовий збір у розмірі 348,09 грн.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2014 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 2662,58 дол. США.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.07.2019 вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , на підставі ст. 625 ЦК України, за період, що неохоплений рішенням Виноградівського районного суду від 05.11.2010, яким було стягнуто заборгованість, яка була наявна на момент звернення до суду. Вважає безпідставним висновок суду про дострокове припинення кредитних правовідносин між сторонами, шляхом надіслання боржнику листа-претензії, оскільки вказана підстава не передбачена ст.ст. 599,600, 604-609 ЦК України, і зобов`язання припиняється тільки після повного погашення позичальником заборгованості за кредитом, процентами та можливими штрафними санкціями. Твердження про те, що банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки умовами кредитного договору встановлена кінцева дата нарахування відсотків 08.06.2012, при цьому вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, не означає односторонньої відмови від договору. 
Апелянт також не погоджується з висновком суду щодо застосування строків позовної давності, так як вважає, що судом не враховано того, що ОСОБА_1 з 2010 по 2014 здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, тобто він визнавав заборгованість, а тому є безпідставним висновок суду про те, що відповідачем останній платіж здійснено 15.11.2010. Початком перебігу строку позовної давності є останній день платежу за договором, тобто 27.01.2014 і з позовною заявою банк звернувся 22.08.2014, тобто в межах строку позовної давності.
Крім того апелянт, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 353 ЦПК України, не погоджується з ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.07.2019 про скасування заочного рішення Виноградівського районного суду від 02.04.2014. Вказує, що судом не взято до уваги того, що заочне рішення Виноградівського районного суду від 02.04.2014 перебувало на виконанні у ВДВС Виноградівського РУЮ та виконавчою службою проводилося ряд заходів спрямованих на примусове виконання рішення суду та виносились документи, які надсилалися відповідачу. Тобто про оскаржуване рішення суду ОСОБА_1 було відомо ще з 2014 року, однак останній не скористався правом на оскарження рішення суду. Оскільки заяву про перегляд заочного рішення суду подано відповідачем після закінчення процесуального строку визначеного законом, а тому така заява підлягала залишенню без розгляду. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 був укладений кредитний №142, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 7 390,00 дол. США строком на 60 місяців зі сплатою 12,2 % річних за користування кредитом, з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 08.06.2012 року. 

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір застави № 142 від 08.06.2007, згідно якого предметом застави є транспортний засіб марки ВАЗ-21099, 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05.11.2010 у справі №2-1461/10 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №1006/057 І-го типу Філія-Закарпатське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Виноградів заборгованість в сумі 62230,59 грн. та судові витрати (а.с. 62-63).

В своєму позові Банк вказав, що станом на 19.08.2014 розмір заборгованості позичальника по поверненню кредитних коштів за кредитним договором №142 від 08.06.2007 становить суму 2662,58 дол. США, що складає 34 808 грн. 74 коп., в тому числі: 24,35 дол. США (що складає 318 грн. 34 коп.) - нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 396,97 дол. США (що складає 5 189 грн. 71 коп.) - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 402,79 дол. США (що складає 5 265 грн. 80 коп.) - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту, 1 337,75 дол. США (що складає 17 488 грн. 82 коп.) - нараховані відсотки, 208,87 дол. США (що складає 2 730 грн. 62 коп.) - нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків, 117,12 дол. США (що складає 1 531 грн. 15 коп.) - 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 174,73 дол. США (що складає 2 284 грн. 30 коп.) - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним вимогами, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також суд першої інстанції дійшов висновку що банк змінив термін повернення кредиту після надіслання відповідачу вимоги про дострокове погашення кредиту (07.09.2010), а тому позбавлений права нараховувати відсотки, пеню та штрафи за користування кредитними коштами, тобто позбавлений права на заявлення повторного позову за умовами такого кредитного договору. 

Але ж, колегія суддів не погоджується повністю з висновками суду з огляду на таке.

Тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

07.09.2010 банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове погашення кредиту та на підставі рішення Виноградівського районного суду від 05.11.2010 з відповідача було стягнуто всю заборгованість за кредитом. 

Таким чином, Банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 08.06.2012 на 22.09.2010 року.

Отже, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин вимоги ч. 2 ст. 1050 ЦК України з врахуванням того, що Банком були змінені строк виконання зобов`язань за кредитним договором.

А звідси, доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції.

Стосовно посилань Банку на те, що позовні вимоги було заявлено з підстав передбачених ст. 625 ЦК України. То з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом позовної заяви Банком було заявлено вимоги про стягнення боргу з посиланням на умови кредитного договору, які відповідач не виконував. При цьому Банк посилався на вимоги статей 598-600, 604-609 і 625 ч. 1 ЦК України. Крім цього в апеляційній скарзі Банк підтвердив такі позовні вимоги, зазначивши, що подальше звернення до суду здійснювалось для стягнення заборгованості за кредитним договором, що не охоплена попереднім судовим рішенням.

Позовна заява не містить вимог, доводів про стягнення боргу з відповідача саме за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У той же час посилання в позовній заяві на вимоги ч. 1 ст. 625 ЦК України, що полягають в тому, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання не свідчить про те, що позивач заявив у позовній заяви вимоги та виклав свої доводи виходячи з приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України. А звідси, колегія суддів дійшла до думки, що твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що позов заявлено з підстав прострочення виконання грошового зобов`язання є передчасним. 

Стосовно висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову також у зв`язку зі спливом строку позовної давності, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Суд першої інстанції встановив, що позивач, пред`явивши до відповідача вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов`язання, а тому право нараховувати передбачені договором проценти, неустойку за кредитом припинилося. В такому випадку банк мав право звернутися за захистом порушеного права в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Однак таких вимог позивач не заявляв, а тому у задоволенні позову суд першої інстанції повинен був відмовити лише з підстав необґрунтованості позовних вимог.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог також з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк виклав свої заперечення стосовно ухвали Виноградівського районного суду від 09.07.2019 року якою було задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Виноградівського районного суду від 02.10.2014 року. Такі заперечення стосуються того, що заява про перегляд заочного рішення суду подана відповідачем після закінчення процесуального строку, встановленого ст. 284 ЦПК України, а тому, така підлягала залишенню без розгляду.

З цього доводу апеляційної скарги про безпідставне поновлення судом першої інстанції строку на перегляд заочного рішення суду, колегія суддів зазначає, що хоч такі і не позбавленні обґрунтованості. Однак з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про незаконність заочного рішення суду через зміну Банком строків виконання кредитного договору, та через це подальше нарахування за кредитним договором відсотків й неустойки є неправомірним. То такі доводи скарги не можуть вплинути на висновки апеляційного суду щодо безпідставності заявленого позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України», задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 05 березня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання як на підставу відмови у задоволенні позову також у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: