ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року	Львів	Справа № ЗД/380/48/20 пров. № А/857/12667/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Хобор Р. Б.,
за участю секретаря судового засідання – Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року з питань забезпечення позову, постановлену суддею Сасевичом О. М. у м. Львові, у справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про забезпечення позову до пред`явлення позову до Міністерства юстиції України,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський О. В. звернувся до суду із заявою про забезпечення адміністративного позову до пред`явлення адміністративного позову шляхом заборони Міністерству юстиції України до вирішення справи по суті вчиняти запис в Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення його діяльності на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, прийнятого за результатом розгляду скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Заява обґрунтована тим, що існують очевидні ознаки неправомірності рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у виді зупинення діяльності приватного виконавця, а його реалізація призведе до порушення його прав та законних інтересів. Також зазначено, що незабезпечення позову може істотно ускладнити поновлення прав, за якими позивач звернеться до суду, що може втратити свій зміст.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 заяву про забезпечення позову задоволено, заборонено Міністерству юстиції України до вирішення справи по суті вчиняти запис в Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О. В. на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 28.09.2020, прийнятого за результатом розгляду скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про наявність підстав для забезпечення позову. Зазначає, що заявник не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до прийняття рішення у справі або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, чи необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення його прав та інтересів при виконанні судового рішення, прийнятого в його користь. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що 28.09.2020 Дисциплінарною комісією не здійснювався розгляд скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і рішення за результатами її розгляду не приймалось, а також те, що відомості про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України вносяться на підставі наказу Міністерства юстиції України, а не рішення Дисциплінарної комісії.
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, однак, враховуючи те, що такий відзив подано з пропуском встановленого судом строку для його подання, апеляційний суд залишає його без розгляду.
Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.
Позивач в судове засідання не з`явився. Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, його неприбуття в судове засідання відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Питання забезпечення позову врегульовано Главою 10 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити чи наявна хоча б одна з передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України обставин та оцінити чи не призведе застосований судом захід забезпечення позову до заподіяння ще більшої шкоди, ніж та, якої можна запобігти шляхом його застосування.
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
У рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Відповідно до частини другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Як встановлено з матеріалів справи, на засіданні Дисциплінарної комісії приватних виконавців, яке відбулось 28.09.2020, було прийнято рішення про притягнення приватного виконавця ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця на два місяці.
Зазначена обставина є підставою для видання наказу Міністерством юстиції України про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на два місяці.
Слід зазначити, що правомірність рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців підлягатиме дослідженню під час судового вирішення справи за позовом, з яким приватний виконавець Табінський О. В. має намір звернутися.
Апеляційний суд зауважує, що підставою для забезпечення позову, згідно із заявою позивача, слугували його доводи про порушення його прав та законних інтересів у зв`язку із зупиненням діяльності як приватного виконавця, а також наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення.
При цьому, заявник вказав, що захищене в судовому порядку порушене право позивача (інтерес) взагалі може бути знівельовано наслідками застосування вчинення Міністерством юстиції України запису в Єдиному реєстрі приватних виконавців України про зупинення діяльності приватного виконавця. 
Очевидна протиправність спірного рішення, на думку заявника, полягає в тому, що виявлені при проведенні перевірки порушення ним вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» щодо місця виконання рішення у виконавчих провадженнях № 62474846 та № 62392293 не відповідають фактичним обставинам, а відповідне рішення прийнято в період його тимчасової непрацездатності, незважаючи на його звернення із клопотаннями про відкладення розгляду подань про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16509/18, твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. 
Встановлюючи наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення, апеляційний суд бере до уваги, що згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень:1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.
Разом з тим, факт допущення позивачем порушень при здійсненні виконавчих проваджень, їх характер та співмірність із застосованим заходом дисциплінарної відповідальності (так як до позивача застосовано один із тяжчих заходів відповідальності) буде перевірено судом за результатами розгляду адміністративного позову приватного виконавця Табінського О. В. по суті заявлених вимог.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних приписів, незважаючи на те, що викладені ним обставини підлягають перевірці під час розгляду справи по суті.
Крім цього, позивачем було обґрунтовано, що до ухвалення рішення у справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам, з метою захисту яких він звернеться до суду, або захист цих прав та інтересів стане неможливим після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі або для їх поновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, оскільки відповідно до статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» зупинення діяльності приватного виконавця за наявності підстав та в порядку, визначеному цією статтею, здійснюється шляхом видання наказу Міністерством юстиції України.
З дня внесення інформації про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України приватному виконавцю забороняється здійснювати діяльність приватного виконавця, крім дій, пов`язаних із передаванням виконавчих документів іншому приватному виконавцю або відповідному органу державної виконавчої служби.
У разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пунктів 1-4, 6 частини першої цієї статті приватний виконавець зобов`язаний вирішити питання про його заміщення іншим приватним виконавцем.
У зазначених у цій частині випадках заміщення приватного виконавця здійснюється за погодженням із стягувачем на підставі договору, укладеного з іншим приватним виконавцем. У разі відсутності згоди стягувача приватний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або відповідно до рішення стягувача передає його відповідному органу державної виконавчої служби або іншому приватному виконавцю.
Натомість, питання поновлення діяльності приватного виконавця врегульоване статтею 43 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до якої для поновлення діяльності приватного виконавця, зупиненої на підставі пункту 4 частини першої статті 42 цього Закону, приватний виконавець після закінчення строку зупинення його діяльності зобов`язаний скласти іспит у порядку, передбаченому статтею 33 цього Закону. Відтак, вказаним законом не передбачено процедури поновлення діяльності приватного виконавця у зв`язку з визнанням в судовому порядку протиправним рішення Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення. 
Отже, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вжиття вказаних заходів є співмірним із заявленими вимогами та не зумовило фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.03.2019 у справі № 826/8311/18.
Щодо доводів скаржника про неналежний спосіб забезпечення позову, оскільки відомості про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України вносяться на підставі наказу Міністерства юстиції України, а не рішення Дисциплінарної комісії, слід зазначити про їх безпідставність з огляду на тісний і взаємообумовлений зв`язок між рішенням Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, наказом Міністерства юстиції України та вчиненні запису в Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Також не заслуговують на увагу покликання Міністерства юстиції України на те, що 28.09.2020 Дисциплінарною комісією не здійснювався розгляд скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і рішення за результатами її розгляду не приймалось, так як такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, достовірність яких скаржником не спростована.
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд                                                            

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/380/48/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 20.11.2020