Ухвала 
11 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 520/842/14
провадження № 61-17790ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Іллічівського морського торгівельного порту про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, внесення змін у записи в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Іллічівського морського торговельного порту, який у 2017 році змінив свою назву на Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, внесення змін у записи в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, викладених у пункті 2.5 заяви від 02 вересня 2014 року.
Закрито провадження в частині позовних вимог позивача ОСОБА_1 , викладених у пункті 2.1 заяви.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року заява  ОСОБА_1 п ро ухвалення додаткового рішення від 20 жовтня 2017 року повернута заявнику із роз`ясненням останньому його права на звернення до суду із цією заявою на загальних підставах.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року в рішення того ж суду від 17 березня 2016 року та додаткове рішення від 20 жовтня 2017 року внесені виправлення та виключено Громадську організацію «Руська Рада Одеської області» з кола відповідачів.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Іллічівського морського торгівельного порту скасувати: 1) підроблений параграф 2, внесений в серпні 1988 року в наказ №257\л від 30 грудня 1986 року; 2) дисциплінарний наказ №160\л від 16 серпня 1988 року; 3) наказ №37\л від 21 лютого 1989 року про зміну формулювання дисциплінарного наказу №160\л від 16 серпня 1988 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (до зміни назви - Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт») про прийняття до нового розгляду позовів до відповідача, поданих у 1988-1989 роках, виключення записів з трудової книжки, скасування наказів, видання наказу про розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України, стягнення заробітної плати та компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 через електронну пошту звернувся до Верховного Суду із касаційного скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не навів передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення конкретних випадків, наведених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко