ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«16» листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 643/17948/19-ц
провадження № 22ц/818/4902/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - Харківська міська рада,
особа, яка подала апеляційну скаргу -  ОСОБА_3 , представниця особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Зазначив, що вказану частину житлового будинку його мати успадкувала після смерті свого батька та відповідно його діда ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкова частина будинку належала ОСОБА_6 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого нотаріальним відділом Харківського Обласного Суду 07 травня 1936 року за реєстровим номером № 809/2.

Вказав, що його мати прийняла спадщину в порядку постійного проживання у спадковій частині будинку, але свідоцтва про право на спадщину отримати не встигла. Інших спадкоємців дід не мав. Його батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Посилався на те, що після смерті ОСОБА_5 за його заявою була заведена спадкова справа № 64783515. Постановою приватного нотаріуса від 11 жовтня 2019 року за № 103/01-16 йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документа.

Просив визнати право власності на Ѕ частину житлового будинку літ «А-1» з прибудовами та відповідною частиною надвірних будівель та споруд: гаражі літ «З», «И», сарай літ «Н», льох літ «М», вбиральня літ «К», навіс літ «О», огорожа №№ 3,5,6 в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з прибудовами та відповідною частиною надвірних будівель та споруд в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є власником іншої Ѕ частини спірного домоволодіння, хоча її не залучено до участі у справі. Вказала, що спірне майно збудовано нею, належить їй та знаходиться на території її частини домоволодіння. Зазначила, що позивач ніколи не мешкав у будинку, не користувався ним, не сплачував рахунки, що і призвело до фактичного зруйнування тієї частини домоволодіння. Наскільки їй відомо, заявник не був прописаний у даному будинку, що судом не перевірялося, тобто факт можливого прийняття спадщини позивачем не доведено. Ані нотаріусом, ані судом не було встановлено підстав набуття права власності саме на домоволодіння. Вказала, що матеріали справи не містять доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , а також доказів їх спорідненості. Батько позивача помер у 2002 році, тому, можливо саме батько позивача успадкував частину домоволодіння після смерті дружини ОСОБА_5 , і спадкову справу варто було заводити після смерті ОСОБА_7 . Зазначила, що судом не встановлено, чи були у ОСОБА_6 , чи у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 інші діти, які також могли успадкувати їх майно.

12 жовтня 2020 року та 20 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшло декілька заяв: заява про забезпечення апеляційної скарги, заява про забезпечення позову, які були розглянуті та ухвалено процесуальні документи. 12 листопада 2020 року - заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, яка не розглядалася, оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на стадії доповнень представниця її не підтримала.

27 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (зазначено як відповідь на відзив), в якій вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначив, що між ним та ОСОБА_3 спору щодо права власності на житловий будинок не існує, кожен з них володіє своєю частиною на підставі документів, що встановлюють юридичні факти за різними підставами.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження у справі необхідно закрити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність реєстрації права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку за ОСОБА_5 не є перешкодою для реалізації   ОСОБА_1 права на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , після чого відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору про право забудування земельної ділянки від 27 квітня 1936 року (а.с.8, 10-11).

ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6 , яка змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 », у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_7 (а.с.12).

ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (а.с.9).

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09 серпня 2019 року та за відомостями з копії паспорту, ОСОБА_1 зареєстрований з 08 липня 1994 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6, 14).

З довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1063450 від 27 червня 2019 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційних справ станом на 31 грудня 2012 року Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року у справі № 2-1159/11, а інша Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_6 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого нотаріальним відділом Харківського Обласного Суду 07 травня 1936 року реєстраційний номер № 809/2 (а.с.15).

Із відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву № 3249/0118 від 04 жовтня 2019 року вбачається, що на державному зберіганні в архіві знаходяться нотаріальні документи, які датовані найраніше у 1943 році. Документи, посвідчені та видані раніше 1943 року, жодною з нотаріальних контор м. Харкова, які на сьогоднішній день є фондоутворювачами архіву, на зберігання не передавалися. Здогадно, їх було знищено під час воєнних дій в м. Харкові в період Великої Вітчизняної війни. Більш докладніша інформація в нотаріальному архіві відсутня (а.с.78).

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. № 103/01-16 від 11 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 в видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно. 

У вказаній постанові зазначено, що 23 вересня 2019 року відкрито спадкову справу № 24/2019 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_5 є її син ОСОБА_1 , який подав 23 вересня 2019 року заяву про прийняття спадщини за законом. Інших заяв від інших спадкоємців не надходило. До складу спадщини входить Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не було надано оригіналу правовстановлюючого документу (а.с.17).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі підлягають до застосування положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі, усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для визначення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом пункту 4.9 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.14, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. 

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. 

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року в справі № 523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18) зроблено висновок, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Матеріали справи свідчать про те, що  ОСОБА_1 є рідним сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_5 . З 08 липня 1994 року зареєстрований та проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому вважається таким, що прийняв спадщину, фактично вступивши в управління спірним спадковим майном, відповідно до статті 549 ЦК Української РСР.

Враховуючи, що він позбавлений можливості оформити свої спадкові права через відсутність оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно, іншого захисту свого порушеного права у нього немає, оскільки нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, його позов підлягає задоволенню, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У  статті 129 Конституції України  закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої  статті 129 Конституції України  основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої  статті 129 Конституції України, частини другої  статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша  статті 352 ЦПК України  надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. 

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно - примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2011 року. ОСОБА_3 не є родичом ОСОБА_1 , не є спадкоємицею після смерті матері позивача. Оскаржуваним рішенням суду її права не зачіпаються.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_3 підтвердила, що ОСОБА_3 не має ніякого відношення до спадкового майна померлої. Однак, у неї виник спір з позивачем щодо надвірних споруд, який вона бажає вирішити в цій справі.

Пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки  ОСОБА_3 не вирішувалися, та це рішення взагалі не зачіпає її прав, апеляційне провадження підлягає закриттю, що не позбавляє ОСОБА_3 звернутися з самостійним позовом за захистом прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Керуючись ст. ст. 362, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку - закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.