ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 260/838/20 пров. № А/857/8122/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І., 
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, ухвалене суддею                 Ващиліною Р.О. у м. Ужгороді Закарпатської області, у справі № 260/838/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича, Прокуратури Закарпатської області про визнання дій протиправними, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів – прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича, Прокуратури Закарпатської області, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 54-54) просив визнати протиправними дії прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича щодо відмови у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку від 23.03.2020.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, прокурор Закарпатської області Гаврилюк Володимир Олегович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що наказом прокурора області від 16.03.2020 №37рсо-20 призначено службове розслідування щодо порушення законодавства у сфері охорони державної таємниці у Берегівській місцевій прокуратурі, проведення якого на момент подання ОСОБА_1 заяви не завершено.
Покликаючись на те, що надання соціальної відпустки іншим особам, окрім матері, є правом, а не обов`язком роботодавця, зазначає, що листом від 23.03.2020 надано проміжну відповідь про недоцільність надання позивачу відпустки з 23.03.2020 із зазначенням, що про виникнення такої можливості його буде проінформовано додатково.
Після завершення вказаного вище розслідування заяву ОСОБА_1 було задоволено та наказом прокурора області від 03.04.2020 №218вп керівнику Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06.04.2020 по ІНФОРМАЦІЯ_1 , що, на думку скаржника, свідчить про те, що остаточне рішення за результатами розгляду заяви позивача прийнято в межах розумного строку після завершення обставин, що перешкоджали наданню відпустки.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 30 січня 2017 року перебуває на посаді керівника Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області.
17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича із заявою та відповідними додатками до неї про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення нею трирічного віку з 23 березня 2020 року по 17 липня 2021 року включно на підставі ч. 7 ст. 179 Кодексу законів про працю України та ч.3 ст.18 Закону України “Про відпустки” (а.с.9, 10, 14-16).
За результатами розгляду поданої ОСОБА_1 заяви листом №11-218вих20 від 23.03.2020 у наданні відпустки по догляду за дитиною було відмовлено.
Відмова мотивована тим, що оскільки надання соціальної відпустки іншим особам, окрім матері, є правом, а не обов`язком роботодавця, надання відпустки для догляду за дитиною є недоцільним. При цьому зазначено, що про виникнення такої можливості заявника буде повідомлено додатково.
Позивач, вважаючи відмову прокурора Закарпатської області ОСОБА_3 у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправною, звернувся до суду за захистом порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
 Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України та Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону України «Про відпустки»  після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
Таке ж право передбачене частинами третьою, сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України.
У частині четвертій статті 20 Закону України «Про відпустки» передбачено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).
Згідно частини першої статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (частина третя статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.
Частиною 3 статті 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 встановлено, що прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.
Тобто, приписами чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, чітко регламентовано, що батько дитини має право на надання йому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Подання батьком дитини передбачених частиною 4 статті 20 Закону України «Про відпустки» заяви і відповідних документів є безумовною підставою для надання останньому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа № 819/769/17).
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Судом з наявних в матеріалів справи доказів встановлено, що разом із заявою про надання відпустки для догляду за дитиною, позивачем було додано нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 20.08.2018, довідку з місця роботи дружини ОСОБА_4 від 06.03.2020, копію наказу про вихід на роботу ОСОБА_4 від 06.03.2020 №4012, довідку Управління праці та соціального захисту населення Виноградівської районної державної вдміністрації Закарпатської області від 10.03.2020        №08-07/1229. 
Предметом розгляду в цій справі є викладена у листі від 23.03.2020 відмова відповідача у наданні позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
При цьому в обгрунтування провомірності оскаржуваної відмови скаржник вказує на проведення службового розслідування, яке на час звернення позивача із заявою про надання відпустки завершене не було.
Однак, вказана обставина не була підставою для відмови у наданні відпустки, оформленої листом від 23.03.2020. 
Слід також зазначити, що ненадання встановлених частиною 4 статті 20 Закону України «Про відпустки» переліку документів або неналежність таких документів також не були підставою для спірної відмови відповідача у наданні позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.
З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії (бездіяльність, рішення) протиправними.
Водночас в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб відпорушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Скаржником не заперечується обставина дотримання позивачем вимог законодавства щодо подання переліку необхідних документів, які додаються до заяви.
У свою чергу, скаржник вказує, що після завершення службового розслідування заяву   ОСОБА_1 було задоволено та наказом прокурора області від 03.04.2020 №218вп керівнику Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06.04.2020 по 17.07.2021.
Разом з тим, позивач, маючи право на оформлення відпустки на момент подання заяви від 17.03.2020, просив надати відпустку з 23.03.2020, а тому відповідач за відсутності вказівки на законні підстави для відмови у наданні ОСОБА_1 відпустки на заявлених умовах, протиправно відмовив у її наданні, вказуючи на недоцільність надання такої та помилково вважаючи, що надання такої є правом роботодаця. 
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Щодо покликань скаржника на безпідставне врахування судом першої інстанції заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, що, на думку скаржника, у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження є порушенням норм процесуального закону, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до  статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України  визначено, що кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За змістом частини першої статті 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження судом першої інстанції не допущено порушень вимог процесуального закону.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області Гаврилюка Володимира Олеговича залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі № 260/838/20 – без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Постанова складена в повному обсязі 15.10.2020.