Ухвала
іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 613/121/17
провадження № 51 – 5441 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь 
у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22016220220000999, 
встановив:
За вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 1 червня 
2018 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Харкові, зареєстрований на 
АДРЕСА_1 та проживає на    АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості 
в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК),
 
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
10 років.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 13 грудня 
2016 року о 03:00 годині, знаходячись у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_6 , взяв у руку столовий ніж та наніс ним один удар в область грудної клітини, внаслідок чого спричинив потерпілій ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва в області хрящової частини п`ятого ребра з пошкодженням близько сердечної сумки та серця, від якого ОСОБА_6 одразу померла.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання  за ч. 1 
ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років є невиправдано м`яким. Вказує, що всупереч приписам ст. 419 КПК апеляційний суд доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення засудженому більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни. 
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання                 за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій,                 їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують                               та обтяжують. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про  особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою 
є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,  
що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, санкція ч. 1 ст. 115 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд взяв до уваги тяжкість вчиненого злочину, який згідно з приписами ст. 12 КК є особливо тяжким злочином, дані про особу винного а також конкретні обставини кримінального правопорушення. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років, яке не є мінімальним у межах санкції вказаної статті.
 
Таке покарання, на думку колегії, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК 
є справедливим,  необхідним і достатнім для виправлення засудженого
та попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується доводів прокурора про явну несправедливість призначеного 
ОСОБА_5 покарання, то вони є невмотивованими.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом  видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. 
Разом з тим, переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років, замість 
10 років позбавлення волі, призначених йому судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років є явно несправедливим внаслідок м`якості.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, в частині м`якості призначеного засудженому покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги,                     та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам            ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 серпня 
2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_7                                               ОСОБА_3