УХВАЛА

26 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 520/159/19
провадження № К/9901/26800/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №520/159/19
за позовом ОСОБА_1 
до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба
про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Макаренко Я.М., суддів Калитки О.М., Мельнікової Л.В.).

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені І.Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 грудня 2017 року до 21 лютого 2018 року;

- зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені І. Кожедуба нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 грудня 2017 року до 21 лютого 2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені І.Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 грудня 2017 року до 21 лютого 2018 року.

Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені І. Кожедуба нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 20 грудня 2017 року до 21 лютого 2018 року.

У травні 2019 року позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з клопотанням про ухвалення додаткового судового рішення у справі щодо розподілу судових витрат, які він поніс на апеляційне оскарження ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №520/159/19.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі №520/159/19 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат у справі.

ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року і ухвалити нову постанову, якою задовольнити його клопотання про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Постановою від 7 серпня 2019 року Другий апеляційний адміністративний суд задовольнив апеляційну скаргу позивача.

Скасував ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі №520/159/19.

Ухвалив додаткове судове рішення, яким стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Харківського національного університету Повітряних Сил імені І.Кожедуба на користь позивача судові витрати у розмірі: 1921,00 грн.

Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач оскаржив її в касаційному порядку.

Верховний Суд ухвалою від 19 листопада 2019 року відкрив касаційне провадження у цій справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Пункт 20 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає таке поняття як адміністративна справа незначної складності - це справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Зокрема, до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище (пункт 17 статті 4, пункт 1 частини шостої статті 12 вказаного Кодексу). До публічної служби належить діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Зі змісту рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача щодо не нарахування і невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно.

Наведені обставини свідчать, що спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, посада публічної служби, яку обіймав позивач (заступник начальника факультету по роботі з особовим складом ХНУПС, підполковник) і у зв`язку з проходженням служби на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції». Згідно з останньою під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, військові посадові особи вищого офіцерського складу, якими в силу частини другої статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовослужбовці зі званнями: генерал-майор, контр-адмірал, генерал-лейтенант, віце-адмірал, генерал-полковник, адмірал, генерал армії України. За таких обставин та правового регулювання, позивач не відноситься до осіб, які займають відповідальне або особливо відповідальне становище, а тому ця справа належить до справ незначної складності.

Отже, ця адміністративна справа підпадає під критерій, встановлений 20 статті 4 КАС України, для визначення справи незначної складності.

За таких обставин, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Винятків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України щодо можливості касаційного перегляду судових рішень у цій справі скаржником не наведено, а судом не встановлено. Не встановив існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Верховний Суд і під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження за касаційної скаргою відповідача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2019 року у цій справі, у зв`язку з чим ухвалою від 19 листопада 2019 року відмовив у відкритті касаційного провадження №К/9901/26608/19 на підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України (касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню).

Щодо можливості касаційного оскарження постанови, якою ухвалено додаткове рішення щодо розподілу судових витрат у цій справі, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Отже, за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).

У таких випадках суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Отже, за нормами КАС України додаткове судове рішення у справі є невід`ємною частиною рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті.

Колегія суддів враховує, що у даному випадку судом апеляційної інстанції було переглянуто ухвалу суду першої інстанції, якою позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотання про розподіл судових витрат. За результатами перегляду ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вирішив задовольнити апеляційну скаргу позивача, скасував ухвалу суду першої інстанції і ухвалив додаткове рішення про розподіл судових витрат. Тому правильним є ухвалення апеляційним судом рішення у формі постанови, яка з моменту її прийняття стала частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок її оскарження є таким, що і для рішення по суті.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційне провадження за скаргою Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба було відкрито помилково.

Варто зазначити, що будь-яке відхилення від встановленого законом порядку касаційного перегляду призведе до порушення принципу правової визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - «Конвенція») кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за скаргою відповідача на постанову апеляційного суду підлягає закриттю, оскільки розгляд справи судом, який не має передбачених законом повноважень, не сумісний з обов`язками держави, визначеними у статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Аналогічних висновків щодо процесуальної можливості закриття касаційного провадження у справах, касаційне провадження у яких відкрито помилково, дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 лютого 2016 року у справі №800/284/15 і Верховний Суд в ухвалах від 11 січня 2018 року у справі №522/16739/14, від 15 січня 2018 року у справі №372/1861/16, від 7 лютого 2018 року у справі № 556/1251/17, від 8 травня 2018 року у справі №569/6091/17, від 1 жовтня 2019 року у справі №758/2976/18, від 11 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.002993.
Керуючись статтями 143, 252, 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за скаргою Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2019 року у справі №520/159/19.
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і не може бути оскаржена.
……………………………
…………………………….
…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду