ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 216/5385/16-а (2-а/216/37/17)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Троянова А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2017 року (суддя суду 1 інстанції Онопченко Ю.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання права на отримання відповідної пенсії, стягнення коштів, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,- 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не переведенні з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 з пенсії відповідно до  Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру»  (далі - Закон № 1697-VII) на пенсію відповідно до  Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  (далі - Закон № 2262-XII) і невиплаті пенсії позивачу з 01 січня 2016 року, відповідно до  Закону № 2262-XII;
- визнати за позивачем право на отримання з 01 січня 2016 року пенсії згідно із  Законом № 2262-XII;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 непризначену та невиплачену відповідно до  Закону № 2262-XII  пенсію за період з січня 2016 року по липень 2016 року включно - в сумі 64     146,67 грн;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 непризначену та невиплачену відповідно до  Закону № 2262-XII  пенсію за період з серпня 2016 року по жовтень 2016     року включно - в сумі 32     220 грн, а вразі вирішення справи пізніше листопада 2016 року: за період з серпня 2016 року по день винесення рішення, з розрахунку 10     740,00 грн щомісячно;
- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000 грн;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року з пенсії відповідно до Закону № 1697-VII  на пенсію відповідно до Закону № 2262-XII шляхом припинення з 01 січня 2016 року виплати позивачу пенсії відповідно до Закону № 1697-VII та виплатою з 01 січня 2016 року останньому пенсії відповідно до Закону № 2262-XII, визначивши розмір пенсії ОСОБА_1 за Законом № 2262-XII: з 01 січня 2016 року по серпень 2016 року в розмірі 9163,81грн, а з серпня 2016 року в розмірі 10740 грн щомісячно до настання підстав для припинення виплати пенсії або для зміни розміру пенсії;
- допустити до негайного виконання постанову суду - у межах стягнення пенсії за один місяць в сумі 10740 грн;
- вирішити питання про допуск постанови до негайного виконання в частині стягнення всієї суми пенсії - у сумі 96366,67 грн, а в разі вирішення справи пізніше листопада 2016 року: за період з січня 2016 року по липень 2016 року включно - у сумі 64146,67 грн, а за період з серпня 2016 року по день винесення рішення, з розрахунку по 10740 грн щомісячно.
Постановою Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яка полягає в не переведенні з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 з пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і невиплаті пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Визнано за ОСОБА_1 право на отримання з 01 січня 2016 року пенсії згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 непризначену та невиплачену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсію за період з січня 2016 року по липень 2016 року включно в сумі 64146 грн. 67 коп. Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 непризначену та невиплачену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсію за період з серпня 2016 року по січень 2017 року включно в сумі 64440 грн. із розрахунку по 10740 грн. щомісячно. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року з пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» шляхом припинення з 01 січня 2016 року виплати ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та виплатою з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визначивши розмір пенсії ОСОБА_1 за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»: з 01 січня 2016 року по серпень 2016 року в розмірі 9163 грн. 81 коп., а з серпня 2016 року в розмірі 10740 грн. щомісячно до настання підстав для припинення виплати пенсії або для зміни розміру пенсії. Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно та в порушення вимог чинного законодавства з 01 січня 2016 року не було переведено ОСОБА_1 з пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у наслідок чого протиправно не було виплачено з 01 січня 2016 року пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».  Також суд дійшов висновку про те, що протиправними діями відповідача позивачеві дійсно було завдано моральної шкоди розмір якої, враховуючи вимоги розумності і справедливе, є 1500 гривень, що є достатнім для відшкодування моральної шкоди.
Відповідач ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було з`ясовано всі обставини справи, які мають значення для її вирішення, та зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення рішення у справі з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року скасовано постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на тому, що позивач у справі у встановлений чинним законодавством спосіб не звертався з заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в порядку який визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007р., що свідчить про те, що у відповідача у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, не виник обов`язок щодо призначення позивачу у справі пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що свідчить про те, що відповідач під час розгляду заяв позивача з цього питання діяв у межах повноважень та у спосіб, який визначено чинним законодавством України, та неодноразово надавав позивачу письмові роз`яснення щодо порядку призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що у свою чергу свідчить про те, що відповідачем у справі не було допущено бездіяльності, і не було вчинено жодних дій спрямованих на порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року залишено без змін. 
Висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що Порядок № 3-1 визначає порядок переведення з пенсії одного виду на інший вид пенсії, яка призначена в межах одного Закону № 2262-12.
Переведення з пенсії, яка призначена за одним законом на пенсію згідно іншого закону жодним нормативно-правовим актом не визначено. За таких обставин, у даному випадку призначення пенсії позивачу відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» повинно відбуватись з дотримання вимог Порядку № 3-1.
Як зазначив Верховний Суд, судами попередніх інстанцій встановлено, та не заперечується самим позивачем, що останній до відповідного підрозділу Міністерства Оборони України за призначенням пенсії згідно Закону № 2262-12 не звертався. Заява позивача від 18 січня 2016 року про переведення на інший вид пенсії була подана до Криворізького центрального об`єднаного управлінні ПФУ Дніпропетровської області (в подальшому була передана за належністю відповідачу).
За встановлених обставин Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що у відповідача не виник обов`язок щодо призначення позивачу пенсії відповідно до Закону № 2262-12, що свідчить про те, що пенсійний орган під час розгляду заяв позивача з цього питання діяв у межах повноважень та у спосіб, який визначено чинним законодавством України. Отже, відповідачем у справі не було допущено бездіяльності, і не було вчинено жодних дій спрямованих на порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
При цьому, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 06 червня 2017 року була подана апеляційна скарга на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року, в якій позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на його користь 1500 грн на відшкодування моральної шкоди та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити повністю, стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на незаконність постанови суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Вважає, що постанова суду є правильною в частині встановлення обставин справи про те, що відповідачем завдана позивачу моральна шкода, але судом були неповно встановлені обставини завдання позивачеві моральної шкоди. Судом, всупереч обставинам справи та дослідженим доказам, не встановлено, що протиправна бездіяльність позивача носила тривалий характер та завдала позивачу значну матеріальну шкоду у вигляді  неотримання пенсії в сумі, яка на час вирішення справи дорівнює 128586 грн, змусила позивача звертатися до різних державних органів, витрачати на це свій час та певні кошти, нервувати.  Також вважає, що в частині визначення розміру моральної шкоди постанова суду є незаконною, прийнятою з порушенням вимог статті 23 ЦК України. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що визначаючи у позовній заяві розмір на відшкодування моральної шкоди у 20000 грн, ним враховано тривалість порушення  його права на отримання пенсії, розмір мінімальної пенсії, значність зусиль, які доклав для вирішення справи в позасудовому порядку. Проте суд, визначаючи розмір моральної шкоди, не врахував глибини його моральних страждань, позбавлення його внаслідок невиплати пенсії реалізувати свої можливості, ступінь вини відповідача. Крім того, суд в постанові не навів мотивів, з яких визнав позовні вимоги в частині розміру моральної шкоди недоведеними. 
Також, апелянт наполягає, що підстави для відмови у відкритті апеляційної провадження відсутні. Зазначає, що скасування постановою суду апеляційної інстанції від 17 травня 2017 року постанови суду першої інстанції не є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою, оскільки апеляційна скарга подана у передбачений законодавством строк. Зауважує, що рішення апеляційного суду про скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, яке прийнято з порушення процесуального закону, не є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги позивача. Зазначає, що постанову апеляційного суду ним оскаржено в касаційному порядку. 
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.
Постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року скасовано та справу направлено для подовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив з того, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача про те, що повний текст постанови суду першої інстанції від 27 лютого 2017 року отримано позивачем лише 31 травня 2017 року, що у свою чергу, враховуючи дату подання апеляційної скарги 06 червня 2017 року, свідчить про дотримання ним встановленого статтею 186 КАС України строку апеляційного оскарження.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року  поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року та відкрито апеляційне провадження. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 24 вересня 2020 року.
До суду апеляційної інстанції позивачем також подано письмову заяву, відповідно до змісту якої, позивач звертає увагу, що при розгляді апеляційної скарги ГУ ПФУ, представник відповідача визнала право позивача на отримання пенсії. Зазначає, що відповідно до частини 2 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо законом не встановлено інше. Звертає увагу, що ця норма має бути застосована лише при розгляді іншої справи, тому під час розгляду апеляційної скарги позивача, обставини, встановлені рішенням Верховного Суду по цій же самій справі, не можна вважати такими, що не підлягають доказуванню. Заявник підкреслює, що він мав право на отримання пенсії та об`єктивних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка не стосується стягнення моральної шкоди не мається, підстав для відмови відповідачем у переведенні позивача на інший вид пенсії не існувало. Також, просить в разі, якщо для цього виникнуть підстави, відповідно до статті 323 КАС України скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року по даній справі. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 13 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною  першою статті 293 КАС України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 323 КАС України встановлений порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи.
Так, відповідно до частини 1 статті 323 КАС України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.
Колегія суддів зауважує, що позивач був присутній під час апеляційного розгляду цієї справи за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2017 року, подавав заперечення на апеляційну скаргу від 16 травня 2017 року та був присутній в судовому засіданні 17 травня 2017 року (тобто, у день, коли було завершено апеляційний розгляд справи).
Також, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 323 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Водночас, згідно частини 5 статті 323 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Відповідно до підстав та вимог апеляційної скарги, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та визначеним судом розміром на відшкодування моральної шкоди, стягнутого судом на користь позивача з відповідача, у зв`язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на його користь 1500 грн на відшкодування моральної шкоди та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити повністю, стягнути з відповідача на його користь 20000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі  статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Виходячи з аналізу норм статей 23, 1167 ЦК України, які регулюють загальні підстави і порядок відшкодування моральної шкоди, під останньою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, відповідно до наведених правових норм, для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, доведеність протиправності рішень, дій чи бездіяльності її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Натомість, як зазначалося, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року скасовано постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач під час розгляду заяв позивача діяв у межах повноважень та у спосіб, який визначено чинним законодавством України, та що відповідачем у справі не було допущено бездіяльності, і не було вчинено жодних дій спрямованих на порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Позивач скористався правом на касаційне оскарження вказаної постанови суду апеляційної інстанції.
За результатами розгляду касаційної скарги позивача постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року залишено без змін. 
Зважаючи на встановлені обставини, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили встановлено правомірність дій відповідача, та визнано, що відповідачем у справі не було допущено бездіяльності і не було вчинено дій спрямованих на порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, тому відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.
Щодо доводів позивача, наведених у додатково поданій до суду апеляційної інстанції заяві, колегія суддів зазначає, що вказані доводи не були підставою апеляційної скарги позивача та фактично зводяться до нового перегляду судом апеляційної інстанції спору, який вирішено судом, та зазначеним доводам позивача вже була надана оцінка, в тому числі і Верховним Судом при розгляді касаційної скарги позивача. 
Відтак, враховуючи викладене та з огляду на імперативні положення статті 323 КАС України, апеляційна скарга ОСОБА_1 розглядається в межах доводів та вимог його апеляційної скарги, які не розглядалися під час апеляційного розгляду даної справи за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 323, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року скасувати в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 1 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні позову в цій частині відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров