ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2873/20 Справа № 199/7234/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”,
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року
по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк”, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” у повному обсязі.
Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 21.03.2008 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 000 грн., зі сплатою за користування кредитом на момент підписання договору 3 % відсотків річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 13). 
       У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
З наданого АТ КБ “ПриватБанк” розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними, і у неї перед позивачем станом на 15.08.2019 року наявна заборгованість у розмірі 15819,03 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 7063,65 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 3083,69 грн., заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн., нарахована пеня за прострочення зобов`язання – 3930,31 грн., нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 750,00 грн., штраф (фіксована частина) – 250,00 грн., штраф (процентна складова) – 741,38 грн.. 
       На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та наявності заборгованості по погашенню, до позовної заяви надано до суду завірену анкету – заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 21.03.2008 року, копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна”, копію розрахунку заборгованості за договром №б/н від 05.06.2007 року, копію Витягу з умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.8-29).
       Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2008 року ОСОБА_1 підписала заяву в якій містяться анкетні дані відповідачки, дата та її підпис, позначка у графі про бажання отримати кредитну картку “Кредитка Універсальна”, “30 днів пільгового періоду”, бажаний кредитний ліміт у розмірі 1000,00 грн., базова відсотків ставка 3% на місяць, однак будь-яких відомостей про строк дії картки, порядок нарахування пені у даній заяві відсутні. 
Судом першої інстанції встановлено, що вказана заява підписана 21.03.2008 року та кредитний ліміт встановлений у розмірі 1000,00 грн., розрахунок наданий до заяви від 05.06.2007 року, однак нарахування заборгованості починається також з 21.03.2008 року, довідка про умови кредитування з використанням “Кредитка Універсальна”, “30 днів пільгового періоду” також підписана відповідачкою 21.03.2008 року, однак у позовній заяві позивач стверджує, що заява була підписана 05.06.2007 року та кредитний ліміт становить 2000,00 грн..
        Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.
       Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
       Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
       Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
       Таким чином, відповідно до умов та правил надання банківських послуг визначено, що пам`ятка, тарифи, а також заява про приєднання до умов та правил становить укладений договір про надання банківських послуг.
       В той же час, АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником умов та правил надання банківських послуг, тарифів і пам`ятки клієнта, що в сукупності із заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг та про досягнення згоди між сторонами щодо всіх умов кредитування.
       В позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що наявна анкета-заява про приєднання відповідача до умов та правил надання банківських послуг, в якій виражена згода останнього з тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять договір про надання банківських послуг, під чим зокрема стоїть підпис останнього.
       Цим підписом відповідач засвідчила, що їй були надані для ознайомлення в письмовому вигляді умови та правила надання банківських послуг.
       Однак, самі умови та правила надання банківських послуг не містять жодних відміток ОСОБА_1 щодо ознайомлення із ними, або підпису позичальника щодо згоди із ними.
       Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
       Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
       З огляду на викладене вбачається, що між сторонами не було укладено у належній формі кредитного договору.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки з наданих доказів до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» неможливо встановити дату підписання анкети-заяви між банком та відповідачкою, розмір кредитного ліміту та порядок нарахування заборгованості відповідно до розрахунку наданого банком. За таких підстав, суд позбавлений можливості прийти до висновку про задоволення апеляційної скарги, оскільки позивач ставить вимоги про стягнення простроченої та поточної заборгованості, однак не надає доказів, які б підтверджували б отримання відповідачкою даного кредиту 05.06.2007 року та взагалі відсутні будь-які докази про підписання відповідачкою заяви саме 05.06.2007 року та на вказану позивачем суму. 
       Посилання апелянта, що відповідач не приймав участі у розгляді справи, заперечень проти позову не подавав, розмір обчисленої позивачем заборгованості, в тому числі нарахованих відсотків не оспорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, тарифами банку не заперечував, власного розрахунку заборгованості по процентам не навів, але суд першої інстанції став на бік відповідача та звільнив останнього від майнової відповідальності, чим грубо порушив права кредитора, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в справі що розглядається в першу чергу потребує доказування наявність кредитних відносин і обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві. 
       Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Також, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29—30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). 
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова 

В.С.Городнича