Номер провадження: 22-ц/813/1688/20 
Номер справи місцевого суду: 509/5168/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Дубрянська Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по процентам та кредиту у розмірі 36712,41 дол. США та по пені у розмірі 22774,75 та судовий збір по справі у розмірі 12872 грн 45 коп. у рівних частках з кожного.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11397847000 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 35000,00 дол. США, а відповідач зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, в строки та на умовах, що передбачені Договором, також в забезпечення виконання зобов`язання 25 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №230871 згідно якого поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору. ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по процентам та кредиту у розмірі 36712,41 доларів США та по пені у розмірі 22774,75 грн (т.1, а.с.2-4).
20 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить суд визнати зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 25 вересня 2008 року припиненим. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», договір споживчого кредиту №11397847000 від 25 вересня 2008 року, а також в якості забезпечення виконання зобов`язання по вказаному договору між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №230871, вважає, що зобов`язання за кредитним договором є припиненим, у зв`язку з його належним виконанням, розрахунок заборгованості наданий позивачем є неправильним і незаконним (т.3, а.с.37-41).
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року було об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим із первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості (т.3, а.с.150).
21 березня 2019 року було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості вирішено відмовити у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту та інших платежів, що в свою чергу свідчить про ненастання умови дострокового повернення кредиту. Крім того, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом також було вирішено відмовити, обґрунтовуючи дане рішення тим, що позивач перед укладенням кредитного договору був ознайомлений в письмовій формі з умовами договору та і з сукупною вартістю кредиту, окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач за зустрічним позовом мав можливість скористатися правом, визначеним ч.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте таким правом позивач не скористався (т.3, а.с.207-212).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, не надсилання позикодавцем в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту не є перешкодою для реалізації права позикодавця звернутися у будь-який час за захистом свої порушених прав безпосередньо до суду, адже ч.2 ст. 1050 ЦК України закріплює право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, в разі прострочення повернення чергової частини, тобто у банку настає право вимоги про виконання основного зобов`язання з моменту прострочення повернення чергової частин грошових коштів. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до п. 10.9 договору сторони узгодили, що листування здійснюється шляхом направлення або надання стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, зазначену у розділі «Адреси, реквізити та підписи сторін», а саме: АДРЕСА_1 , за якою було відправлено вимогу у порядку розділу 6.2 Правил до кредитного договору, адже відповідачі в свою чергу не проінформували кредитора про зміну адреси проживання (т.3, а.с.216-216).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення невірно були застосовані норми матеріального права, не надано належної оцінки доказам, які були подані позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своїх вимог. Також апелянт зазначає, що судом не було взято до уваги, що предметом спору за зустрічним позовом було визнання зобов`язанням за кредитним договором припиненим, а не визнання кредитного договору недійсним. Крім того, апелянт просить суду поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, зазначаючи, що на момент звернення до суду із апеляційною скаргою апелянт не отримував повний текст оскаржуваного рішення, з його змістом був ознайомлений в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 10 травня 2019 року (т.3, а.с.231-237).
У судовому засіданні представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував. Представник позивача свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував. 
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відзив на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення сторін, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Предметами розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим.
Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачами такої вимоги, що в свою чергу свідчить про те, що встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала, тобто у позичальника та поручителів не виникло зобов`язання дострокового виконання кредитного договору, відтак підстави для задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» відсутні. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів погодження між сторонами умов кредитування, та звертає увагу на наступне. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
25.09.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11397847000 згідно якого позивач надав позичальнику 35000,00 дол. США, із кінцевим строком повернення до 25.09.2029 року шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 445,00 дол. США 25 числа кожного місяця. За користування кредитними коштами ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 14,5 % річних (т.2, а.с. 4).
Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору споживчого кредиту №11397847000, якою зокрема було урегульовано нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами (т.2, а.с. 4 зворот).
Однак у порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 10.11.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 36 712,41 дол. США та по пені у розмірі 22 774,75 грн (т.1, а.с.24-33).
З приводу заборгованості позивач надсилав на адресу відповідачів вимоги про дострокове повернення кредиту від 17.08.2015 року.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Також 25.09.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки №230871, згідно якого остання поручилася за виконання ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі Основного договору. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції посилався на те, що, сторони договору встановили порядок, за умови дотримання якого у позичальника виникає обов`язок дострокового повернення боргу, які банком дотримано не було, отже у позичальника та поручителів не виникло зобов`язання дострокового виконання кредитного договору.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Апеляційний суд констатує, що законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги позикодавцем, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Отже, ненадіслання позикодавцем в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту не є перешкодою для реалізації права позикодавця звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, вкладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року у справі 521/21255/13-ц.
Окрім того, право вимоги від позичальника про виконання основного зобов`язання виникає у банку не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 02.09.2015р. по справі №6-1085цс15, від 19.11.2014р. по справі №6-160цс14, від 26.11.2014р., від 06.11.2013 по справі №6-116цс13., від 03.02.2016р. по справі №6-18цс16:
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову не відповідає усталеній судовій практиці, діючому цивільному законодавству та матеріалам справи.
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про помилкове визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин. Зокрема відмовляючи у задоволенні позву ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що зміст кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Однак, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 предметом спору за зустрічною позовною заявою є визнання зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту припиненим (т.3, а.с.37-44).
Відповідно до ч.1, 2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує оскаржуване судове рішення у часті відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 , про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим.
Щодо зустрічних позовних вимог. ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту №11397847000 від 25.09.2008 року, а також в якості забезпечення виконання зобов`язання по якому між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №230871, вважає, що зобов`язання за вказаним кредитним договором є припиненим, у зв`язку з його належним виконанням, а розрахунок заборгованості наданий позивачем є неправильним і незаконним.
Апеляційний суд дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи викладені у позовній заяві, та надані сторонами докази дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Наполягаючи на припиненні зобов`язання у зв`язку із його належним виконанням ОСОБА_1 посилався на незаконність нарахування банком подвійної пені, зазначивши, що відповідне нарахування, відповідного пояснень банку, було здійснено на підставі Правил (договірних умов) споживчого кредитування. Втім, на думку позивача за зустрічним позовом наведені Правила застосуванню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 з ними ознайомився та не підписував, вважає, що наведені умови договору не можна вважати складовою кредитного договору , а відтак наданий банком розрахунок заборгованості є неправильним та незаконним.
Дійсно, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів з яких можливо було встановити факт ознайомлення ОСОБА_1 та надання ним згоди на відповідні Правилами споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк».
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Правила, відповідні Правила споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», текст яких ПАТ «УкрСиббанк», попри чисельні на нього посилання, ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи надано не було, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Однак, з укладених 25.09.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 кредитного договору №11397847000 та додатової угоди до нього, вбачається, що сторонами було погоджено нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами (т.2 а.с. 4), (т.2 а.с. 4зворот).
Відтак посилання ОСОБА_1 на збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки не відповідають нормам чинного цивільного законодавства та матеріалам справи.
Посилання ж ОСОБА_1 його сплату банку 35 201 дол. США в рахунок погашення тіла кредиту та 15 767,09 дол США в рахунок погашення процентів за користування кредитом не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на наведене, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України позивач посилаючись припинення його зобов`язань за відповідним кредитним договором шляхом їх виконання, повинен був довести існування відповідних обставин.
До зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 було додано копії квитанції про погашення кредиту на загальну суму 4 437,05 дол. США (т.3 а.с.46-50). Наведені платежі відображено і у доданому до позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» розрахунку заборгованості (т.1 а.с.40-48).
Однак, апеляційний суд констатує, що надані докази у свої сукупності не є достатніми та такими, що підтверджують факт погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, шляхом здійснення відповідних платежів, на загальну суму 50 968,09 дол. США, яка складається з 35 201 дол. США - в рахунок погашення тіла кредиту та 15 767,09 дол США - в рахунок погашення процентів за користування кредитом
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом не ґрунтуються на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині на підставі ст. 376 ЦПК України. 
Щодо інших доводів апеляційних скарг, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки інші доводи не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин надану судом апеляційної інстанції, то вони окремо не обговорюються. 
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційні скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року - скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (МФО 351005, код ЄДР 09807750) заборгованість за кредитним договором № 1139784700 в сумі 36 712,41 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 32 372,89 доларів США, простроченої заборгованості по процентам в розмірі 4 339,52 доларів США, а також пеню в сумі 22 774,75 гривні.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (МФО 351005, код 09807750) судові витрати в сумі 12872,42 гривні (по 6436,23 гривень з кожного).
В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дрішлюк

22.10.2020 року                                                                 м. Одеса