ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Харків

Справа №646/971/20
Провадження №22-ц/818/4735/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідачі: Харківська обласна прокуратура (раніше – Прокуратура Харківської області), Державної казначейської служби України, 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові 

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 30 липня 2020 року, ухвалене суддею Шелест І.М.,

у цивільній справі за позовом про компенсацію моральної шкоди,-
   
в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неодноразовими незаконними та протиправними рішеннями, діями та довготривалою бездіяльністю посадових осіб прокуратури Харківської області та відшкодувати з Державного бюджету України на її користь компенсацію моральної шкоди в сумі 200 000 грн., яка була спричинена слідчими та прокурорами прокуратури Харківської області, в результаті умисного винесення незаконних рішень при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015220000000275 від 04.04.2015 протягом тривалого часу, більше чотирьох років, з правової кваліфікації за ч.2 ст.382, ст.356, ч.1 ст.366, ч.1 ст.364 КК України, оскільки Держава відповідає за незаконні дії відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до начальника СУ ГУ МВСУ в Харківській області із заявою про вчинення СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст.381-1, ч.2 ст.382, ч.1 ст.366, ч.1 ст.364, ст.356 КК України, відомості про які було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 лише 04 квітня 2015 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 30 березня 2015 року, після чого матеріали кримінального провадження за підслідністю були направлені до прокуратури Харківської області. Під час досудового розслідування вказане кримінальне провадження неодноразово закривалось слідчими прокуратури Харківської області, при цьому вказані постанови скасовувались слідчими суддями районних судів м.Харкова з підстав того, що вони є передчасними, необґрунтованими та що під час досудового розслідування слідчими була допущена неповнота. На думку позивача вказані постанови слідчих прокуратури Харківської області є невмотивованими та незаконними. Крім того, позивач зазначає, що процесуальні керівники у даному кримінальному провадженні умисно не проводили нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, за чотири роки досудового слідства не надавали жодних прокурорських вказівок щодо проведення слідчих дій, у зв`язку з чим за фактом неналежного досудового розслідування кримінального провадження слідчим прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та прокурорами прокуратури Харківської області ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.2 ст.382, ч.1 ст.367 , ст.356 КК України. Позивач вважає, що в результаті бездіяльності працівників прокуратури Харківської області при проведенні досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року, і прийнятих слідчими та прокурорами прокуратури Харківської області незаконних рішень, які винесені з порушенням принципу верховенства права у кримінальному провадженні та з ігноруванням практики Європейського Суду з прав людини, умисно покривались злочини слідчих прокуратури Харківської області, які не виконували рішення судів, у зв`язку з чим позивачу довелось відстоювати свої порушені права в судовому порядку, що спричинило їй фізичний біль та страждання, переживання, необхідність увесь час перебувати у напруженому стані, що викликало негативні наслідки стану її здоров`я, у зв`язку з чим вона просить суд захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву прокуратура Харківської області заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності вказаних дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275, позивачем не надано. Вказувала, що процесуальні рішення, прийняті посадовими особами відповідача, які позивач вважає незаконними, є предметом оскарження, що забезпечує реалізацію права особи на контроль у порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, проте не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

У відповіді на відзив позивач повністю заперечувала доводи відзиву, поданого відповідачем - прокуратурою Харківської області, зазначала, що доказами неправомірних дій слідчих і прокурорів прокуратури Харківської області є той факт, що за невиконання рішень судів та за неналежне проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120115220000000275 від 04 квітня 2015 року, на старшого слідчого другого СВ СУ прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та прокурорів прокуратури Харківської області Жорняка М.С., ОСОБА_5 було відкрито кримінальне провадження за № 42017221430000048 від 16 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.2 ст.382, ч.1 ст.367, ст.356 КК України. Вказує, що відповідачем до суду не надано жодних доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 30 липня 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями прокуратури Харківської області. Правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем - прокуратурою Харківської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідні скарги ОСОБА_1 розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, а питання правомірності дій посадових осіб прокуратури Харківської області взагалі судом не розглядалося, оскільки за частиною 2 статті 307 КПК України це не входить до повноважень слідчого судді.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб прокуратури Харківської області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Сам факт винесення зазначених вище ухвал слідчим суддею, згідно з якими за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови закриття кримінального провадження провадження, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судове рішення було ухвалене у свавільний спосіб із самоправством та перевищенням владних повноважень, з дискримінацією права позивача, всупереч вимогам передбачених ст.10,12 ЦПК України, на змагальність сторін із відхиленням наданих до суду доказів щодо доведення обставин, які мають значення для справи при існуванні заборони та обмеження на вчинення ним дій щодо прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів з позивачем згідно положень пп.3 п.1 ст.28 антикорупційного закону із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та умисним незастосуванням норм процесуального права, які повинні були застосовані, з відхиленням та ігноруванням ст.6 Конвенції та практики Європейського суду з прав людини. Вважає, що рішення суду перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч нормам законодавства рішення ухвалене складом суду в умовах наявності неврегульованого реального конфлікту інтересів головуючого з позивачем, про що останньою подавалася до суду відповідна заява-повідомлення. Крім того, суддя не міг брати участь у розгляді справи з урахуванням положень ст.36 ЦПК України, оскільки ним вже ухвалювались судові рішення як слідчим суддею.

В апеляційній скарзі посилається на обставини справи, посилається на норми Конституції України, ЦПК України, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та вказує, що судом вони були проігноровані, що призвело до ухвалення протиправного рішення.

Вказує, що позов було подано на підставі заподіяння позивачу моральної шкоди заподіяної незаконними рішеннями та протиправною довготривалою бездіяльністю посадових осіб прокуратури Харківської області при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015220000000275 від 04.04.2015, якими не виконуються рішення слідчих суддів, що підтверджується документами-доказами долученими ОСОБА_1 до позовної заяви. Крім того, на прокурорів прокуратури Харківської області було відкрито кримінальне провадження №42017221430000048 від 16.03.2017 за ч.1 ст.364, ч.2 ст.382, ч.1 ст.367 та ст.356 КК України при неналежному проведенні ними вищевказаного досудового розслідування. Зазначає, що позивачу тривалий час необхідно було відстоювати свої порушені права в судовому порядку, що завдавало їй фізичного болю, страждань та переживань, вона весь час перебувала у напруженому стані, що викликало негативні наслідки здоров`ю позивача як особі похилого віку.

Посилається також на подання відповідачем відзиву з порушенням встановленого строку.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що  04 квітня 2015 року на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року та заяви ОСОБА_1 від 24 березня 2015 року про вчинення слідчим СВ Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 від 29 травня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу прокуратури Харківської області Горідька В.А. від 29 травня 2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року, зобов`язано вручити ОСОБА_1 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Слідчим суддею на підставі матеріалів, доданих до скарги, також встановлено, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року, неодноразово закривалось на підставі постанов слідчих прокуратури Харківської області, які скасовувались на підставі ухвал слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова.

Так, ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу СУ прокуратури Харківської області Басула Л.О. від 19 серпня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Басула Л.О. від 28 жовтня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Басула Л.О. від 11 квітня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Басула Л.О. від 15 липня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. від 23 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року.

З копії Витягу з кримінального провадження № 42017221430000048 вбачається, що 16 березня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за фактом неналежного досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015220000000275 від 04 квітня 2015 року слідчим ОВС першого СВ СУ Харківської обласної прокуратури Басула Л.О. та процесуальними керівниками по даному кримінальному провадженню прокурором Жорняком М.С. та прокурором Сорокою М .К., за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.2 ст.382 КК України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає у повному обсязі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судові рішення про задоволення скарг заявника, який є позивачем у цій справі, на дії (бездіяльність) та процесуальні рішення слідчих не є безумовною підставною для відшкодування моральної шкоди.

Заявник (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити. Іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає.

У цій справі обставини, з якими могло бути пов`язано порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 або її моральних страждань, обмежувались лише незаконністю процесуальних дій слідчих під час здійснення кримінального провадження.

Як встановлено судом першої інстанції, право на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження позивачкою було реалізовано, а судовим рішенням слідчого судді скарги позивачки задоволено, постанови слідчого скасовано.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Отже, ухвали слідчого судді про задоволення скарг позивачки на бездіяльність та скасування постанови слідчого свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачка не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно застосував вказані норми матеріального та процесуального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені у апеляційній скарзі доводи, про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог ЦК України, Конституції України та без дотримання практики ЄСПЛ, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників прокуратури, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивач суду не надав.

Щодо наявності конфлікту інтересів між судом та позивачем при розгляді даної справи та наявність для відводу головуючого на підставі ст.36 ЦПК України слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абзацом тринадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» реальний конфлікт інтересів це - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Частиною першою статті 35 зазначеного Закону передбачено, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності, зокрема, суддів, суддів Конституційного Суду України визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Пунктом 6 частини восьмої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Рада суддів України здійснює контроль за додержанням вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у діяльності суддів, Голови чи членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України чи його заступників; приймає рішення про врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів у діяльності зазначених осіб (у разі, якщо такий конфлікт не може бути врегульований у порядку, визначеному процесуальним законом).

Підстави для відводу судді визначені статями 36-37 ЦПК України. У статях 40-41 ЦПК України встановлено порядок розгляду і наслідки відводу. 

Так, питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Право учасника справи за наявності сумнівів у безсторонності суду заявити відвід одному із суддів або всьому складу суду, що розглядають справу, закріплене законодавством і спрямоване на усунення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду і, як наслідок, забезпечення довіри до судових рішень.

Позивач не була позбавлена можливості реалізувати своє право заявити відвід складу суду у разі, якщо вважала, що існують відповідні підстави. Посилання позивача на те, що головуючим у справі під час її розгляду судом першої інстанції вже розглядались скарги як слідчим суддею не є підставою для відводу у даній справі, оскільки відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу. Положення статті 37 ЦПК України мали б місце застосуванню з огляду на те, що суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі прокуратура Харківської області отримала 24 лютого 2020 року (а.с.34) та подала до суду відзив 18 березня 2020 року (а.с.43), що перевищує встановлений судом 15-денний строк для звернення відповідача з відзивом. 

Проте, згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. В перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, прийняття невчасно поданого відзиву учасника справи не входить.

З огляду на наведене, оскільки прийняття відзиву, поданого понад встановлений строк, не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції, які зроблені з дотриманням та вірним тлумаченням норм чинного законодавства, наведені обставини не є підставою для скасування ухваленого правильного по суті рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції винесене без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 30 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                С.С. Кругова

Судді                                                                                        І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова