Головуючий у І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження №22-ц/824/12202/2020                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
 10 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                              Мельника Я.С., Сушко Л.П.,
              при секретарі:         Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАКАНДА", Комунального підприємства "Реєстраційне бюро", державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сороки Валерія Миколайовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Арагон" про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів,       
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 16.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та позивачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №123-07-И/09, відповідно до п.п.2.1., 2.3. якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 220 000 доларів США з процентною ставкою 10,8% річних на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,90 кв.м., жилою площею 34,30 кв.м., з поверненням кредиту до 13.08.2027 року. 
В цей же день, 16.08.2007 року, між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . 
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 16.08.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого позивач передала вищевказану належну їй на праві власності квартиру в іпотеку банку. 
Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 року по справі №753/9091/15 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до позивача було частково задоволено позовні вимоги банку та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 17 841 692 грн. 46 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_2 та виселено позивача з квартири. Одночасно зазначено про те, що дане рішення не підлягає  виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Позивач у позові зазначала, що згідно вимог вищевказаного закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 п.1 закону, на користь (у власність) іншої особи.
Однак, в порушення вищевказаної норми, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив права вимоги за іпотечним договором ТОВ «ВАКАНДА», яке в подальшому в позасудовому порядку зареєструвало за собою право власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою № 185318823 від 18.10.2019 року, згідно якої державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Сорока В.М. виніс рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48900821 від 27.09.2019 року та зареєстрував за ТОВ «ВАКАНДА» право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна.
Реєстрація права власності на належну позивачу квартиру за ТОВ «ВАКАНДА», на думку позивача, була проведена державним реєстратором з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відбулася на підставі недійсних договорів про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладення яких суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».  
Крім того, вищезазначене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню,  ще й тому, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який передбачає, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Позивач в позові зазначала, що споживчий кредит їй було надано у доларах США банком, який є резидентом України; будь-якого іншого нерухомого майна у власності у неї, окрім вищезазначеної квартири, немає, дане нерухоме майно є єдиним її житлом і за своєю площею (66,90 кв.м.) не перевищує 140,0 кв.м., тобто дія вищевказаного Закону поширюється на дані правовідносини, отже рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру позивача  за ТОВ «ВАКАНДА» є незаконним, оскільки по суті являється примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки. Також, позивач вказувала на те, що вона не отримувала від банку письмової вимоги про усунення порушень, як це передбачено ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що є обов`язковою умовою для вчинення державним реєстратором реєстраційних дій. Оскільки реєстратору не було надано всіх необхідних документів для вчинення запису про право власності, він не мав права приймати рішення про державну реєстрацію прав та вчиняти запис про реєстрацію за ТОВ «ВАКАНДА» права власності на квартиру позивача ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16.08.2007 року № 4177, серія та номер: 245, виданий 02.04.2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М., що укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН»; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16.08.2007 року № 4177, серія та номер: 593, виданий 08.08.2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М., що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА»;визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27.09.2019 року, що прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем; скасувати запис № 33426709 від 25.09.2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1924545880000); стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича судові витрати у розмірі 37 057 (тридцять сім тисяч п`ятдесят сім) грн. 60 коп., з яких 3 457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) грн. 60 коп. витрати на оплату судового збору за подачу позову та заяви про забезпечення позову та 33 600 (тридцять три тисячі шістсот) грн. 00 коп. - витрати на правничу допомогу.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилалась на безпідставне незастосування судом до спірних правовідносин положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" як в частині вимог про визнання недійсними договорів переуступки права вимоги, так і в частині вимог про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ВАКАНДА» адвокат Свірєпова А.В. проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Голубничий О.І. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник ТОВ «ВАКАНДА» - адвокат Свірєпова А.В. та представник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - адвокат Плачинда К.О., в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили та просили рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.
Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2007 року між позивачем ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір №123-07-И/09, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 220 000,00 доларів США з оплатою 10,8% річних (том 1, а.с.27-30).
Відповідно до Договору купівлі-продажу від 16.08.2007 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 (позивач) придбала квартиру АДРЕСА_2 за 1 242 200 грн. 00 коп., які повністю сплачені продавцю (том 1, а.с.31-32).
Згідно з іпотечним договором від 16.08.2007 року, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 (позивачем) на умовах, передбачених договором, іпотекодавець передала в заставу квартиру АДРЕСА_2 . Вартість квартири згідно довідки-характеристики КМБТІ від 16.07.2007 року становить 176 672 грн. 00 коп. Зазначена квартира передана в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів в розмірі 220 000,00 доларів США (том 1, а.с.33-36).
22.12.2007 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (том 1, а.с.25).
09.03.2016 року позивач ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (том 1, а.с.26).
06.04.2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №123-07-И/09 від 16.08.2007 року в сумі 17 841 692 грн. 46 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_8 шляхом визнання права власності на майно за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Виселено ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2 (том 1, а.с.16-24). 
У вищевказаному рішенні також зазначено, що воно не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_2 , 25.09.2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Сорока В.М. зареєстрував за ТОВ «ВАКАНДА» право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 16.08.2007, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02.04.2019, договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №593 від 08.08.2019 (том 1, а.с.37-39).
Відповідно до п.2.1 Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» у порядку та на умовах Договору первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки. Новий іпотекодержатель сплатив банку за права вимоги грошові кошти. Згідно із п.4.1 вартість відступлення прав вимоги за договором іпотеки сплачена новим іпотекодержателем в межах договорів про відступлення прав вимоги, на підставі протоколу електронних торгів №UA-EA-2019-02-05-000005b від 11.03.2019 року та входить до сплаченої новим іпотекодержателем суми 8 501 267 грн. 00 коп. (том 1, а.с.93-95).
Згідно Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 08.08.2019 року, який посвідчено Кравченко І.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16.08.2007 року та зареєстровано за №4177, ТОВ «Фінансова компанія «Арагон», з однієї сторони, та ТОВ «ВАКАНДА», з другої сторони, уклали договір, відповідно до якого ТОВ «ФК «Арагон» передало, а ТОВ «ВАКАНДА» прийняло всі права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. 16.08.2007 року, кредитним договором №123-07-И/09 від 16.08.2007 року, включаючи права, передані ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» ТОВ «ФК «Арагон» на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. 02.04.2019 року та зареєстрованого в реєстрі за №245 (том 1, а.с.96-97).
Відповідно до реєстраційної справи №1924545880000 від 27.09.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Сорокою В.М. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «ВАКАНДА» на підставі заяви від 25.09.2019 року ОСОБА_9 , діючого на підставі виписки (том 1, а.с.150-201).
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким на час дії закону заборонено примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки та відповідає визначеним у законі вимогам, та недоведеності позивачем підстав для визнання недійсними оспорюваних нею правочинів. 
Однак повністю погодитись з вищенаведеними висновками суду колегія суддів не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до положень Іпотечного договору, укладеного 16.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позивачем ОСОБА_4 , у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки в один із наведених нижче способів: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в п.п. 11.3.1. та 11.3.2. цього Договору: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного   виконання   боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.
Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.
Таким чином, у державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ВАКАНДА» з огляду на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 66,90 кв.м. та використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ВАКАНДА» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту від 16.08.2007 року № №123-07-И/09, згідно умов якого вона отримала від банку - резидента України споживчий кредит у іноземній валюті. 
Зважаючи на те, що дії державного реєстратора по реєстрації за ТОВ «ВАКАНДА» на підставі іпотечного застереження права власності на квартиру, що належала позивачу ОСОБА_1 , порушують вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", обґрунтованими є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27.09.2019 року та скасування запису про право власності № 33426709 від 25.09.2019 року.
Вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18.
Посилання суду на те, що положення вищевказаного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, необґрунтовані, суперечать діючому законодавству та існуючій судовій практиці.
Доводи представника ТОВ «ВАКАНДА» про те, що належна їм квартира не підпадає під дію вищевказаного нормативного акту, оскільки не використовується позивачем як місце постійного проживання, колегією суддів відхиляються, зважаючи на те, що дані доводи не були предметом перевірки суду першої інстанції з підстав їх незаявлення відповідачем під час судового розгляду справи. Крім того, на підтвердження цих доводів представником ТОВ «ВАКАНДА» апеляційному суду не надано переконливих доказів, а сам по собі можливий факт проживання у даній квартирі тимчасових мешканців не виключає можливість використання позивачем даного помешкання як місця постійного проживання. 
Погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, апеляційний суд, разом з тим, погоджується і з висновком суду про відсутність підстав до задоволення її вимог про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02.04.2019 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 08.08.2019 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», оскільки рішення в цій частині суд ухвалив з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом. 
Зокрема, відповідно до умов договорів про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02.04.2019 та 08.08.2019 року до ТОВ «ВАКАНДА» перейшли всі права, які належали первісному іпотекодержателю за договором іпотеки від 16.08.2007 року, а не боргові зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №123-07-И/09 від 16.08.2007 року. Таким чином, положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на спірні правовідносини в частині визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за іпотечним договором не поширюються, оскільки положення цього закону забороняють кредитній установі уступати (продавати, передавати) на користь (у власність) іншої особи заборгованість або борг, і не містять заборони на уступку на користь (у власність) іншої особи іпотеки.
Крім того, колегія суддів зауважує, що при вирішенні позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних нею договорів відступлення права вимоги за іпотечним договором і доказів, належних та допустимих, на підтвердження факту порушення цими договорами її законних прав та інтересів нею суду не надано. При цьому, факт виникнення обов`язку виконання зобов`язання іншому кредитору (іпотекодержателю) не свідчить про порушення прав позивача ОСОБА_1 , як боржника, оскільки обсяг її прав та обов`язків щодо нового кредитора (іпотекодержателя) залишився незмінним.    
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.     
Зважаючи на те, що суд, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови у визнанні незаконним і скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог та стягнення з відповідачів, відносно яких задовольняються позовні вимоги ОСОБА_1 , понесених нею по справі судових витрат у вигляді судового збору та витрат по наданій правовій допомозі, факт понесення яких підтверджується наявними у справі письмовими доказами. Рішення суду в частині відмови у визнанні недійсними оспорюваних позивачем правочинів підлягає залишенню без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27.09.2019 року, що прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем. 
 
Скасувати запис № 33426709 від 25.09.2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1924545880000). 
 
Стягнути зТовариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 18 528 грн. 80 коп., по 6 176 грн. 27 коп. з кожного.
 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:
 
     Судді: