Номер провадження: 22-ц/813/7181/20 
Номер справи місцевого суду: 522/8741/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, у цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Головного Управління Міністерства Внутрішніх справи України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури,

встановив:

У квітні 2013 року представник громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові – ОСОБА_4 ) та громадянина України ОСОБА_2 – ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ГУ МВС України в Одеській області, ДКС України, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ): 399 110 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 9 214 973 грн. 76 коп., на підставі ст. 1176 ЦК України та ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139 грн. 70 коп., на підставі ст. ст. 1166, 1173, 1176 та ч. 2 ст. 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн. на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_2 – моральну шкоду в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ МВС України  в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн. 76 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.3, а.с.187-193).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ставив питання про зміну рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення в якості компенсації 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України  в сумі 198 330,33 доларів США, з прийняттям рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с.222-234).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині задоволення позову представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 – ОСОБА_3 до ГУ МВС в Одеській області, ДКС України, про стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог (т.3, а.с.278-291).
Однак, Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду для належної оцінки доказів стосовно: а) обставин, встановлених вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07; б) правомірності актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, спрямованих на вилучення грошових коштів, ї їх конвертування та подальшого спрямування на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області; в) законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у контексті положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції (т.4, а.с.76-84).

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ДКС України залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1  ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 , подану представником – ОСОБА_3 , задоволено частково (т.4, а.с.191-199).
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині стягнення з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн. 76 коп., та в частині підстав відмови у стягненні 3-х процентів річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США – змінено.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про стягнення 198 330,33 доларів США з інших підстав.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) моральну шкоду в розмірі 330 336 грн.
В іншій частині рішення залишено без змін.

Однак, Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в не скасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, в частині стягнення вилучених грошових коштів, моральної шкоди, залишено без змін (т.5, а.с.194-204).

Таким чином, предметом апеляційного розгляду на даний час по даній цивільній справі є саме нарахування і стягнення трьох процентів річних від суми, яку судом стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), а саме: 399 110 доларів США, і яке в цій частині залишено без змін Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 11.11.2020 року, на 15.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.5, а.с. 209-219).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року (а.с.229), з наступними змінами, тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 
Разом з тим, 11.11.2020 року від представника прокуратури Одеської області, який забезпечує участь у розгляді справи,  ОСОБА_6  до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки представник прокуратури Одеської області бажає особисто прийняти участь у розгляді даної цивільної справи (т.5, а.с.220-223).

Однак, колегія суддів не вбачає поважних причин для відкладення розгляду справи, оскільки вказаний представник прокуратури Одеської області не вказав, з яких підставвін не може прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоп», за межами суду.

Враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про час і місце проведення судового засідання, проте явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, а також враховуючи те, що дана справа перебуває на розгляді судів всіх інстанцій більше 7 років, у тому числі в провадженні суду апеляційної інстанції - більше 4-х місяців (т.5, а.с.207), колегія суддів дійшла висновку, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, колегією суддів також враховано, що представник позивачів і заявників апеляційної скарги ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 11.11.2020 року надав суду апеляційної інстанції заяву про слухання справи без участі представників позивача ОСОБА_1 (т.5, а.с.228).
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 16.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як було вказано вище, оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ станом на 04 грудня 2015 року становило 9 214 973 грн. 76 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.
При цьому, відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що відшкодування шкоди – це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання; на суму відшкодування не повинні нараховуватись проценти, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки стягнення такої суми призведе до її подвійного нарахування.

В подальшому, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині задоволення позову представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 до ГУ МВС в Одеській області, ДКС України про стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення - про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Однак, як також було вказано вище, Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду для належної оцінки   доказів стосовно:
а) обставин, встановлених вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07;
б) правомірності актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, спрямованих на вилучення грошових коштів, ї їх конвертування та подальшого спрямування на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області; 
в) законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у контексті положень статті першої Протоколу № 1 до Конвенції (т.4, а.с.76-84).

В подальшому, Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ДКС України залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , було задоволено частково (т.4, а.с.191-199).
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині стягнення з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн. 76 коп., та в частині підстав відмови у стягненні трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США – змінено.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про стягнення 198 330,33 доларів США з інших підстав.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) моральну шкоду в розмірі 330 336 грн.
В іншій частині рішення залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення вилучених коштів у розмірі 399 110 доларів США та трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції зазначив у резолютивній частині судового рішення, що заборгованість, яка підлягає стягненню, не лише у валюті, яка була фактично вилучена, а й у гривневому еквіваленті, що є зайвим, оскільки належним виконанням рішення в цьому випадку є повернення коштів в іноземній валюті. 
Крім того, суд першої інстанції помилково зазначив про неможливість застосування ч.2 ст. 625 ЦК України, тому що вказані положення поширюються на прострочення грошового зобов`язання, навіть якщо це зобов`язання є позадоговірним (деліктним). Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що у цьому випадку визначальним є те, що їх не можна застосувати до зобов`язання, що виникло у період чинності ЦК УРСР (1963 року), яким така відповідальність передбачена не була. 

Зазначені обставини вказані в Постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року, прийнятою у даній цивільній справі (т.5, а.с.194-204), а тому у відповідності до ч.1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду даної цивільної справи.

Тобто у вказаній Постанові Верховний Суд вказав, що застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України є можливим і в даному випадку незастосування цієї норми права призвело до ухвалення незаконних судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки грошові кошти у сумі 399 110 доларів США 20.03.1999 року були незаконно вилучені у громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) і передані державі Україна, тобто є борговими зобов`язаннями держави, які не погашені до теперішнього часу. 

Саме у зв`язку з цими обставинами оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, яким на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України, в особі ДКС України, було стягнуто 399 110 доларів США, судом касаційної інстанції було залишено без змін.

Таким чином, вирішуючи дане питання, апеляційний суд виходить із того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що незаконне вилучення грошових коштів у ОСОБА_1 в рахунок держави Україна відбулось 20.03.1999 року.
Оскільки на вказаний час був чинним ЦК УСРС, ст. 214 якого регулювала нарахування трьох відсотків річних від суми простроченого зобов`язання, до вступу у законну силу ЦК України – тобто до 01.01.2004 року, слід виходити саме із вимог, передбачених ст.. 214 ЦК УРСР.
В подальшому, тобто з 01.01.2004 року слід виходити із вимог, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Та обставина, що звертаючись до суду з даним позовом, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , ні їх представник ОСОБА_3 не ставили питання про застосування вимог, передбачених ст. 214 ЦК УРСР, в даному випадку правового значення не відіграє, оскільки застосування норми права – це обов`язок суду, а не сторони у справі, який в свою чергу повинен лише обгрунтувати свої позовні вимоги, які регулюються тією чи іншою нормою матеріального чи процесуального права, правильність застосування якої лежить на суду.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року (28,1206 грн. = 1 долар США) складає 5 577 167, 88 грн.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин як ст. 214 ЦК УРСР, так і ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими врегульовані спірні правовідносини, оскільки вони виникли 20.03.1999 року і діють до теперішнього часу.

При цьому колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, як вбачається з уточнених позовних вимог в останній редакції від 04.12.2015 року, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію в розмірі 3-х відсотків річних від суми, яку у нього було незаконно вилучено, в загальній сумі 198 330,33 доларів США, що є еквівалентом 4 623 139,70 грн. (т.3, а.с.144-146).

При цьому колегія суддів вважає за необхідне вказати, що, починаючи з 20.03.1999 року і по 11.11.2020 року, тобто по час прийняття цієї постанови, прострочення склало 7896 днів, у зв`язку з чим сума 3-х відсотків річних складає  259 016,92 доларів США, що станом на 11.11.2020 року складає 7 283 711,20 грн.

Однак, виходячи із меж, які зазначені в уточненій позовній заяві, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 саме 198 330,33 доларів США, що станом на 04.12.2015 року складає  5 577 167, 88 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ долара США по відношенню до гривні - 11.11.2020 року, тобто на час ухвалення цього судового рішення (28,12060 грн. = 1 долар США). 
Заяви про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, відповідачі у справі не надали.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

Відповідно до вимог  ст. 214 ЦПК України  під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення - змінити, стягнувши з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США  ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 )три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США,що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167, 88 грн.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в межах заявлених уточнених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, скасувати і ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США  ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 )три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США (сто дев`яносто вісім тисяч триста тридцять доларів 33 цента США), що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167, 88 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

                                       О.С. Комлева