ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 р.	Справа № 520/1148/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 , головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.03.2020 по справі № 520/1148/2020
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
          У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України ( далі – ДМС України, відповідач) , третьої особи – Головного управління Державної міграційної служби в Харківській обл. ( далі – ГУ ДМС у Харківській обл., третя особа), в якому просив:
          - скасувати рішення ДМС України від 26.12.2019 №466-19;
          - зобов`язати ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 адміністративний позов задоволено.
          Скасовано рішення ДМС України від 26.12.2019 №466-19.
          Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДМС України подала  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задовольнити позовних вимог у повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 ( далі – гр. ОСОБА_2 ) прибув в Україну нелегально 29.06.2017,  а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( далі – заява) звернувся до ГУ ДМС в Харківській обл. 10.10.2017. Вказав, що ОСОБА_1 спочатку зазначив, що належить до представників плем`я «нанде», які переслідуються представниками угандійських «хуту», а його батько з Уганди та не належить до жодної групи, а потім вказав, що батько належить до етнічної групи «баконзо» та входить до групи «Альян демократичних сил» ( далі – «АДС»), що переслідує представників племені «нанде». Зауважив, що плем`я «нанде» не переслідуються в ДР Конго, а самі виступають в ролі переслідувачів,  а тому побоювання позивача зазнати шкоди через переслідування представників його племені території ДР ОСОБА_3 свого підтвердження не знайшло. Зазначив, що позивач виїхав з території ДР Конго 30.11.2014 до Уганди, де вільно перебував біля двох років, ніяких переслідувань там не зазнавав. Твердження позивача про те, що він може зазнати шкоди через належність його батька, що є солдатом визволителем, до «АДС» також не знайшло свого підтвердження.  Позивач вказав, що ніколи не був членом будь-яких політичних , релігійних, військових чи громадських організацій, та ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильство, яке було пов`язано із національністю, політичною діяльності та релігійною приналежністю, а тому відсутні підстави вважати, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,  громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналіз наданої позивачем інформації та відомостей щодо країни походження свідчать про відсутність розумної можливості спричинення йому шкоди або неприйнятних страждань, у разі повернення до країни громадянської належності, а тому повідомленні ОСОБА_1 побоювання щодо повернення до ДР Конго не дають підстав для визначення його біженцем через відсутність необхідних ознак, встановлених в Законі  України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 08.07.2011 №3671-VI ( далі – Закон № 3671).
           25.06.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 520/1148/2020.
           06.07.2020 на адресу суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
           16.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
          Положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України визначено, що  суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
          Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
           13.10.2017 ОСОБА_1 , громадянин ДР ОСОБА_3 , звернувся до ГУ ДМС України в Харківській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          30.10.2019 ГУ ДМС у Харківськй обл. видано висновок щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. ДР Конго ОСОБА_1 .
           19.12.2019 ДМС України видано висновок про відмову у визнанні біженецем або оосбою, яка потребує захисту щодо гр. ДР Конго ОСОБА_1 .
           21.01.2020 ГУ ДМС України в Харківській обл. видано повідомлення №3 про відмову ОСОБА_4 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3971, відсутні. 
          Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
          Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що існують обґрунтовані підстави побоюватись, що внаслідок повернення позивача в країну походження його життю, безпеці чи свободі існує загроза.
          Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає. 
          Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Фактичною підставою відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали висновки відповідача про відсутність для цього підстав, визначених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.
          Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону №3671, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
          Згідно п. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
          Відповідно до п. 13 статті 1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
          Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671 колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
          Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
          При розгляді зазначених категорій справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
          Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
          Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
          Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.           Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
          Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
          Суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у тому, що він, уродженець селища Сабу у районі Бені, яке розташоване у провінцій Північне Ківу, належить до представників племені «нанді», яке переслідуться представниками угандійських «хуту» та групою «АСД», до якої належить його батько. 
           Об`єктивну сторону його побоювань  підтверджує інформація про країну походження.
          Так, Інформацією про країну походження підтверджено конфлікти між етнічними групами «нанте» та «хуту» під час перебування позивача в країні походження, та на момент звернення за захистом до ГУ ДМС України. 
          Відповідно до Доповіді Генерального серкатря про здійснення Рамкової угоди про мир, безпеку та співробітництво для ДР Конго і регіону від 04.102016 S/2016/840 «Губернатор отметил рост напряженности в отношениях между общинами нанде и хуту и последствия такой напряженности для долгосрочной стабильности в регионе. Он также заявил, что борьба против ДСОР в настоящее время осложняется тем, что комбатанты ДСОР, как утверждается, пользуются убежищем и поддержкой проруандийских беженцев хуту в лагерях для внутренне перемещенных лиц. Он призвал активизировать усилия по биометрической регистрации руандийских беженцев.»
          У п. 11 доповіді Генерального секретаря про Місії Організації обєднаних націй зі стабілізації у ДР Конго від 10.03.2017 S/2017/206 зазначено, що «в ОСОБА_5 в период с 24 по 31 декабря 2016 года в результате ряданападений, предположительно совершенных АДС или их сторонниками, в районе Эрингети, территория Бени, были убиты 42 человека. Столкновения междуДСОР и отколовшейся группой Национальный совет сопротивления за демократию (СНРД), Вооруженными силами Демократической Республики Конго (ВСДРК) и группами «майи-майи» привели к перемещению значительной части населения. За отчетный период также активизировался межобщинный конфликт, прежде всего между племенами хуту и нанде».
          Згідно з п. 26 Спеціальної доповіді Генерального секретаря про стратегічний огляд Місії ООН по стабілізації в ДР Конго від 29.09.2017 S/2017/826 «в провинции ОСОБА_6 имели место случаи столкновений вооруженных групп хуту и нанде с применением насилия. Эти вооруженные группы, сформированные по национальному признаку, совершали на национальнойпочве нападения на гражданских лиц, в результате которых погибли и получили ранения десятки человек и были сожжены деревни».
          Пунктом 18 Доповіді Генерального секретаря про Місію ООН по стабілазції в ДР Конго від 05.01.2018 S/2018/16 визначено, що Наряду с этим в ОСОБА_5 , в частности в территориях Масиси и Рутшуру, сохраняется напряженность на почве межэтнических противоречий. В Масиси группа «Ньятура» вступила 2 октября в бой с членами Альянса патриотов за свободное и суверенное Конго в деревне Рубайя и взяла ее под свій контроль, вынудив тем самым местных жителей покинуть свои дома. МООНСДРК направила свой контингент для защиты гражданских лиц, а военнослужащими ВСДРК были захвачены пять боевиков группы «Ньятура». В Рутшуру в результате возросшей напряженности в отношениях между хуту и нанде 16 октября в деревне Бамбо были сожжены 32 дома. МООНСДРК направила туда свои силы и в качестве меры предосторожности переселила из деревни 28 нанде».
          Положенням Доповіді Генерального секретаря про Місію ООН по стабілізації в ДР Конго від 01.03.2018 S/2018/826 встановлено, що « <…> в конце января возросла интенсивность столкновений между группировками «майи-майи», сформированными по этническому признаку; так, в западной части Луберо отряды «майи-майи» народности нанде, в частности «майи-майи– ОСОБА_7 », Союз патриотов за освобождение Конго и «майи-майи»/Килало вступали в столкновения с Ндумскими силами обороны Конго («возрожденными») (НСОК/В) народности ньянга. Эти столкновения привели к перемещению гражданских лиц.
          В других районах Северного Киву группа «майи-майи»/«Ньятура» народности хуту под руководством Джона Лава напала на деревню Йобора (в 50 км к северу от ОСОБА_8 ) в территории Рутшуру и сожгла 140 хижин общины нанде, вынудив жителей спасаться бегством в направлении Каньябайонги. В территории Масиси напряженность в рядах групп «майи-майи» народности хунде, включая Альянс патриотов за свободное и суверенное Конго, привела к появлению нескольких отколовшихся групп, что лишь увеличило число угроз для гражданского населения<…>.
          Было отмечено 27-процентное увеличение числа сообщений о нарушениях прав человека вооруженными группами и ополченцами, чем подтверждается факт расширения масштабов и активизации их деятельности, которая способствует разжиганию межнационального и межобщинного насилия в провинциях Итури (хема/ленду), ОСОБА_6 (хуту/нанде),Касаи (лулуа/чокве) и Танганьика (тва/луба).
          Також загальновідомі відомості щодо ДР Конго підтверджують існування обставин невибіркового насилля, внутрішнього збройного конфлікту за участі «АДС» та систематичного порушення прав людини  в країні походження позивача. 
          Так, відповідно до п.8,18, 31-32 Середньострокової доповіді Групи експертів по Демократичній Республіці Конго від 18.12.2018 « В течение отчетного периода Группа раскрыла разветвленную международную сеть, активно вербующую молодых людей для одной из вооруженных группировок, действующей в территориальном округе Бени. Эта информация была основана на показаниях 17 лиц, арестованных Вооруженными силами Демократической Республики Конго (ВСДРК) в Увире, Гоме, Бутембо и Бени, которые в октябре 2018 года были раздельно опрошены членами Группы. Группа также получила сведения об этой сети от других завербованных, одного бывшего комбатанта, субъектов гражданского общества, офицеров ВСДРК, представителей неправительственных организаций и контактных лиц МООНСДРК.
          С самого начала действия мандата Группы гуманитарная ситуация и ситуация в плане безопасности в территориальном округе Бени постоянно ухудшается. Нападения на гражданское население, военнослужащих ВСДРК и миротворцев совершаются практически ежедневно (см. приложение 4). Как и в предыдущие четыре года (S/2018/531, пункт 147 и S/2016/466, пункт 182), ни одна вооруженная группа не взяла на себя ответственность за эти нападения. Группа получила противоречивую информацию о возможных виновных и не в состоянии подтвердить их личность или то, что одна и та же вооруженная группа совершила все нападения. Группа продолжит свои расследования по этому направлению.
          Нападения в территориальном округе Бени имели разрушительные последствия для гражданского населения: на момент составления настоящего доклада по меньшей мере 200 человек были убиты с начала 2018 года и многие были ранены или похищены, в том числе женщины и дети. Эти нападения также повлекли за собой массовые перемещения населения в другие места в пределах территориального округа Бени или в соседнюю провинцию Итури. По оценкам Управления по координации гуманитарных вопросов Секретариата, к 24 октября 2018 года две трети населения коммуны Рувензори, расположенной на окраине города Бени, покинуло свои дома после вооруженных нападений.
          Группа не может подтвердить достоверность мотивов нападавших, но эти нападения, в частности на город Бени, несомненно, преследовали цель терроризировать гражданское население».
          Згідно з п.30 -31 Доповідді Верховного комісару ООН по правам людини від 14.08.2019 «Положення в області прав людини і діяльність Спільного відділення ООН з прав людини в ДР Конго» « 30. Северное Киву остается провинцией, наиболее затронутой конфликтом: на ее долю приходится почти половина всех задокументированных нарушений и злоупотреблений в провинциях, где продолжается конфликт. Вооруженные группы, включая Демократические силы освобождения Руанды и группировки «Ньятура» и «Ндумские силы обороны Конго (возрожденные)», совершили 66% задокументированных нарушений в этой провинции, а военнослужащие Вооруженных сил Демократической Республики Конго были основными нарушителями среди всех сторон конфликта и на их долю приходилось более 20% случаев. Наиболее пострадала территория Бени, где бойцы Альянса демократических сил продолжали совершать особенно смертоносные нападения, убив 244 человека (159 мужчин, 76 женщин и 9 детей), что более чем вдвое превышает показатели предыдущего периода и является самым высоким показателем среди всех сторон конфликта в этой провинции. Эскалация столкновений между вооруженными группами с начала 2019 года в территории Масиси привела к значительному ухудшению положения в области прав человека.
          Эпидемия вируса Эбола в Северном Киву с августа 2018 года ухудшила положение в области прав человека в этой провинции. С начала 2019 года в территориях Бени, Бутембо и Луберо на лечебные центры и группы реагирования участились нападения, которые предположительно возглавляются боевиками «майи-майи». В некоторых случаях силы обороны и безопасности отвечали на эти нападения и подавляли демонстрации некоторых слоев населения против мер реагирования, применяя несоразмерную силу, что приводило к гибели и ранениям людей».
          Зі змісту Резолюції 2502 (2019), прийнятою Радою безпеки на засідання від 19.12.2019 №8692 вбачається, що «<…> Совет Безопасности выражая большую обеспокоенность относительно ухудшения гуманитарной ситуации, которое привело к тому, что в гуманитарной помощи нуждается не менее 15,6 миллиона конголезцев, выражая глубокую обеспокоенность далее в связи с ростом числа внутренне перемещенных лиц в ДРК, который выразился в том, что по состоянию на декабрь 2019 года перемещенными лицами стали, по оценкам, 5,01 миллиона человек, и в связи с наличием в ДРК 538 000 беженцев и 10 000 лиц, ищущих убежища, а также в связи с тем, что в Африке находится свыше 865 000 беженцев из ДРК в результате продолжающихся боевых действий<…>.
          Решительно осуждает все действующие в ДРК вооруженные группы и совершаемые ими нарушения норм международного гуманитарного права и других применимых норм международного права и ущемления прав человека, вновь заявляет о своем осуждении насилия, имеющего место в ДРК, особенно насилия, связанного с нападениями на гражданское население, персонал Организации Объединенных Наций и связанный с ней персонал и гуманитарные организации, а также медицинский персонал и медицинские учреждения, суммарными казнями и нанесением увечий, сексуальным и гендерным насилием и вербовкой и использованием детей, похищениями детей и гуманитарного персонала, нападениями на школы и больницы со стороны вооруженных групп и ополчений в нарушение применимых норм международного права, использованием гражданских лиц в качестве живого щита, произвольными казнями и внесудебными арестами, и вновь заявляет далее о том, что виновные должны быть привлечены к ответственности».
          Положення п.13 Доповіді Генерального секретаря про Місії ООН зі стабілізації у Демократичній Республіці Конго від 26.11.2019 S/2019/905 визначають, що «Альянс демократических сил (АДС) по-прежнему представляет серьезную угрозу миру и безопасности на территории Бени, и он несет ответственность за десятки убийств мирных жителей, зарегистрированных за отчетный период. После объявления об односторонних операциях против всех вооруженных групп в стране 30 октября ВСДРК начали наступательную операцию против АДС в районе к северу от Бени, предварительно сконцентрировав за предшествующие недели более 20 000 военнослужащих в городе и вдоль ключевых дорог. Имел место ряд ожесточенных столкновений, и ВСДРК сообщили, что им удалось занять несколько стратегических позиций, однако АДС применял тактику целенаправленных нападений на гражданских лиц в целях подрыва операции правительственных сил, при этом резкий рост жестоких нападений был зарегистрирован во второй половине ноября. Согласно предварительным данным, число мирных жителей, убитых в ходе налетов АДС за период с 31 октября, достигло более 80 человек, более половины из которых составляли женщины и дети».
          Пунктом 19 Доповіді Генерального секретаря про Місії Організації Об`єднаних Націй зі стабілізації у Демократичній Республіці Конго від 27.09.2019 S/2019/766 востановлено, що «В течение отчетного периода обстановка в плане безопасности в Гран-Норе ухудшилась: на территории Бени заметно возросло число нападений на мирных
жителей. В ходе 26 нападений предполагаемые члены АДС убили не менее 36 гражданских лиц и похитили еще несколько десятков человек. И, напротив, число нападений АДС на Вооруженные силы Демократической Республики Конго (ВСДРК) сократилось. Организации гражданского общества в регионе устроили серию демонстраций, призвав местные и национальные власти, а также МООНСДРК и международное сообщество решить проблему безопасности на территории Бени. В ходе этих демонстраций несколько гражданских лиц получили ранения и десятки людей были задержаны полицией. Группы «майимайи» также продолжали совершать нападения на гражданских лиц, центры борьбы с эпидемией Эболы и ВСДРК, особенно в районах Бутембо и Луберо, и за отчетный период было зафиксировано 25 нападений, 12 из которых были направлены против гражданских лиц, 7 — против ВСДРК и 6 — против центров борьбы с геморрагической лихорадкой ОСОБА_9 ».
          Відповідно до п.19-21 Позиції УВКБ ООН щодо повернень біженців та осіб, що шукають притулку, в Північне Ківу, Південне Ківу та Ітурі, а також прилеглі райони ДР Конго, постраждалих від постійних конфліктів та насильства – версія ІІ від 01.09.2019 «Поскольку ситуация в ОСОБА_5 , Южном Киву, Итури и прилегающих районах остаетсянестабильной, УВКБ ООН считает, что лица, спасающиеся от конфликта в этих трех провинциях и прилегающих районах, могут нуждаться в международной защите беженцев в соответствии со статьей 1(2) Конвенции ОАЕ 1969 года. Кроме того, многие лица, покидающие ДРК, вероятно, будут ьсоответствовать критериям Конвенции о статусе беженца 1951 года. В зависимости от характера каждого отдельного случая, возможно, следует рассмотреть соображения о применении положений об исключении из сферы международной защиты. 
          Более того, УВКБ ООН не считает допустимой ситуацию, когда государства отказывают в международной защите лицам, прибывающим из пострадавших районов на основании предполагаемой альтернативы внутреннего перемещения в другие части ДРК, кроме случаев наличия у заявителя прочных ранее существовавших связей с предлагаемым районом переселения. Как минимум, такие связи должны предполагать способность говорить на языке соответствующей местности, а также наличие семейных или других существенных связей в данном районе. Соответствующее лицо также должно иметь возможность получить необходимые документы, позволяющие поселиться и свободно перемещаться в предполагаемом районе переселения, не подвергаясь риску произвольного задержания. Необходимо тщательно оценить возможность подобного предлагаемого возвращения с учетом индивидуальных обстоятельств дела.
          Ввиду ситуации в сфере безопасности, верховенства права и прав человека в ОСОБА_5 , Южном Киву и Итури возникают сомнения в отношении возможности безопасного и достойного возвращения любого лица, являющегося выходцем из этих провинций и прилегающих к ним районов, независимо от того, признано ли это лицо нуждающимся в международной защите.
          В связи с этим УВКБ ООН настоятельно призывает государства не возвращать в ДРК лиц, которые являются выходцами из этих районов, до тех пор, пока ситуация с безопасностью и соблюдением прав человека в пострадавших районах не улучшится настолько, чтобы обеспечить безопасное и достойное возвращение тех лиц, которые признаны не нуждающимся в международной защите».          
          Проаналізувавши ситуацію по країні походження позивача колегія суддів дійшла висновку, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.
          Положеннями ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
          За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.
          Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
          Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існують обґрунтовані підстави побоюватись, що внаслідок повернення позивача в країну походження буде мати місце загроза його життю, безпеці чи свободі, а оскаржуване рішення ДМС України  є необґрунтованими та таким, що прийнято без врахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки міграційним органом не надано належної правової оцінки загостреній ситуації в ДР Конго на час його звернення до уповноваженого органу, а відтак не спростовано можливості загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, а тому підлягає скасуванню.
          Оскільки відповідачем при прийнятті рішення не були в повній мірі перевірені факти повідомлені позивачем, не були вивчені усіх факти, що стосуються країни походження, в тому числі про можливість позивача стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через ситуацію загальнопоширеного насильства в країні походження через внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
          Доводи апелянта про те, що переслідування представників племені «нанде» на території ДР ОСОБА_3 свого підтвердження не знайшло, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки інформація щодо країни походження, свідчить протилежне.
          Крім того, колегія суддів зазначає, що ненадання особою документальних доказів його усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
          Відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.
          Посилання відповідача на те, що позивачем надано суперечливі свідчення спочатку про те, що плем`я «нанде» переслідуються представниками угандійських «хуту», а потім щодо їх переслідування  групою «АДС», колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до наведених вище міжнародних документів має місце переслідування плем`я «нанде»  представниками обох угрупувань.
          Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші аргументи апелянта , оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
          З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
          Відповідно до ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Згідно з приписами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року по справі № 520/1148/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Любчич	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  08.10.2020