ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 грудня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/78/20
Головуючий у першій інстанції - Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1373/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
секретар:  Шапко В.М., 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,
дата та місце складання повного тексту рішення: 28 вересня 2020 року, м.Прилуки,

                                   В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив виселити їх з належного йому житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житла.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Після початку бойових дій на Донбасі до нього приїхали проживати син покійної дружини - ОСОБА_2 зі своєю дружиною ОСОБА_3 . Через деякий час також приїхала сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та поселилася в будинку без реєстрації. Після цього в сім`ї почалися конфлікти та сварки, позивач був змушений покинути будинок та проживати у своєї сестри вісім місяців. Зазначає, що ОСОБА_2 вимагав у нього гроші за половину будинку, тому позивач був змушений звернутися до поліції.
Позивач зазначив, що просив відповідачів самостійно покинути будинок, однак, ті відмовляються посилаючись на воєнний конфлікт на Донбасі, сестра ж відповідачки просто приїхала погостювати та у вересні 2019 року повертається назад.
ОСОБА_1 вказує, що відповідачі не утримують будинок, не сплачують за комунальні послуги, створюють йому проблеми та перешкоди в користуванні будинком, вчиняють сварки, погрожують та принижують позивача з приводу чого він неодноразово звертався до поліції. 

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 добровільно вселив до належного йому будинку свого сина та невістку, які відповідно до нині чинного законодавства України є членами його сім`ї, а у судовому засіданні ним не було доведено жодної з обставин, необхідних для виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Лише через непорозуміння між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути позбавлені гарантованого їм права на житло та виселені без надання іншого житлового приміщення, приймаючи до уваги також і те, що вони вже були позбавлені свого конституційного права на житло у м.Донецьку через ведення там бойових дій.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду залишилась та обставина, що станом на дату прийняття рішення відповідачі фактично не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Комітету самоорганізації населення №2 Прилуцької міської ради, однак, у двері однієї з кімнат встановили дверний замок, залишили свої речі, у позивача немає доступу до кімнати, чим порушуються його права, як власника.
Позивач вказує, що він не надавав згоди на вселення відповідачів в його будинок, як помилково зазначив суд в своєму рішенні. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підтверджує факт внутрішнього переміщення особи і жодним чином не підтверджує права власності чи права користування житлом. 
На думку особи, яка подає апеляційну скаргу суд прийшов до помилкового висновку про те, що відповідачі сплачують комунальні платежі, проводять ремонтні роботи та благоустрій будинку, оскільки дані твердження не підтверджені жодним доказом. Зазначає, що роботи по будинку виконує онук позивача ОСОБА_5 та його дружина, яка також доглядає за позивачем.
Позивач не вважає ОСОБА_2 та його дружину ОСОБА_3 членами своєї сім`ї. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 є повнолітнім, має свою окрему сім`ю, не пов`язаний з позивачем спільним побутом, тому на них не поширюється дія ч.1 ст.156 ЖК УРСР.
Крім того ОСОБА_1 посилається на ч.1 ст.116 ЖК УРСР, вважає, що відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення та підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки суд у повному обсязі та правильно встановив всі обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. 
Відповідачі зазначають, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не відповідають дійсності. Зокрема, не погоджуються з тим, що вони не проживають в будинку, вказують, що довідка голови комітету самоорганізації населення не може бути доказом непроживання відповідачів у будинку АДРЕСА_1 , оскільки видана без огляду самого будинку. Крім того, факт проживання в будинку та надання згоди ОСОБА_1 на їх вселення не заперечувалось самим позивачем. 
Відповідачі вказують, що вони не руйнують будинку, не порушують правил співжиття, роблять все можливе для сумісного проживання, приймають участь в утриманні будинку та прибудинкової території, здійснюють оплату за комунальні послуги, що нараховується понад норми споживання, оскільки позивач користується пільгами. 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зауважують, що посилання позивача на ту обставину, що вони не є членами його сім`ї ґрунтуються на невірному розумінні норм права, зокрема ст.64 СК України. 
Крім того, відповідачі заперечують проти долучення до матеріалів справи нових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, оскільки доказів неможливості їх подання стороною позивача наведено не було. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції, висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та приписами законодавства.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 січня 1992 року (а.с.6-7, 15).
З копії домової книги та довідки №4412 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 24 вересня 2019 року вбачається, що у будинку, зареєстровані дві особи: власник будинку ОСОБА_1 , 1925 року народження, та його онук ОСОБА_5 , 1974 року народження (а.с.13-14).
З копій листів, адресованих начальником Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області позивачеві 06 грудня 2018 року, 05 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно звертався до поліції зі зверненнями, одне з яких стосувалося виселення з його будинку сестри ОСОБА_3 , особа якої не встановлена. Однак при неодноразових відвідуваннях будинку АДРЕСА_1 , сестри відповідачки в будинку виявлено не було. Зазначено, що з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду. Інші звернення - виселення зі спірного будинку відповідачів та протиправних дій з боку ОСОБА_2 , яке знайшло своє підтвердження лише частково (а.с.17, 18, 77).
Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.65).
З довідок №7425-74 та №7425-75 від 02 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи Управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області. В довідці вказано фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 . (а.с.67, 68).
Також матеріали справи містять копію Технічного паспорту будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-12) та акт обстеження матеріально-побутових умов будинку АДРЕСА_1 (а.с.69).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців, з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.
Згідно статті 5 даного Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).
Згідно ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно частини другої, четвертої статті 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач надав дозвіл своєму синові та його дружині на вселення до будинку, та що матеріали справи не містять доказів систематичного порушення правил співжиття, руйнування та псування відповідачами належного позивачу жилого приміщення, тому підстави для задоволення позову відстуні. 

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі фактично не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки заперечуються відповідачами та не підтверджені належними доказами.
Доводи позивача, що він не надавав згоди на вселення відповідачів в його будинок спростовуються його поясненнями в суді першої інстанції. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи дійсно підтверджує факт внутрішнього переміщення особи і жодним чином не підтверджує права власності чи права користування житлом, проте сам позивач надав згоду на вселення свого сина з дружиною до свого будинку про що також вказується в позовній заяві.
Доводи позивач, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами його сім`ї, ґрунтуються на невірному розумінні позивачем норм права, адже згідно ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , тому є членом його сім`ї. Крім того, згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування правових норм матеріального та процесуального права, та суб`єктивного тлумачення даних норм позивачем.

Заперечення відповідачів, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються до уваги у повному обсязі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване. 
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, підстави для скасування рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року - відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року. 

Головуючий:                                       Судді: