П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/852/19	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу  Головного управління ДФС у Миколаївській області  №Ф-73530-17 від 15.02.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 18276,72 гривень.
В обґрунтування позову зазначено, що він адвокатську діяльність не здійснює, працює як найманий працівник та отримує заробітну плату. Роботодавець сплачував єдиний соціальний внесок з його заробітної плати, а тому у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваної вимоги. Крім того, у період з 12.03.2018 року по 27.12.2018 адвокатську діяльність позивача було зупинено на підставі його заяви, а тому за вказаний період єдиний внесок не мав нараховуватись.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у період з 01.01.2017 року по 15.09.2017 року був найманим працівником та єдиний внесок за нього сплачував роботодавець. У період з 12.03.2018 року по 27.12.2018 адвокатську діяльність позивача було зупинено на підставі його заяви, а тому за вказаний період єдиний внесок не мав нараховуватись.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога №Ф-73530-17 від 15.02.2019 року винесена протиправно та підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).
В апеляційний скарзі Головне управління Державної податкової служби у Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що у період з 01.01.2017 року по 15.09.2017 року, коли позивач був найманим працівником, свою адвокатську діяльність він не зупиняв, а тому за вказаний період правомірно нараховано ЄСВ. Крім того, у вказаний період сума ЄСВ була сплачена його роботодавцем, а тому сплата позивачем ЄСВ відповідно до податкової вимоги не призведе до подвійної сплати з одієї особи.
Також апелянтом вказано, що оскільки питання сплати ЄСВ у період зупинення діяльності самозайнятої особи не врегульовано, відповідачем правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) за весь період.
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву до апеляційної скарги.  

Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 з 01.10.2015 року перебуває на податковому обліку  у ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області  як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність.
ОСОБА_1 має право займатися адвокатською діяльністю відповідно до рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області від 01.10.2005 року №5, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 378 від 11.01.2019 року.
15.02.2019 року Головним управління ДФС у Миколаївській області винесено  вимогу на адресу ОСОБА_1 про сплату боргу недоїмки №Ф-73530-17 на суму 18276,72 грн, яка сформована на підставі даних з інформаційної системи «Податковий блок» в автоматичному режимі.
Законність винесення вказаної вимоги податковим органом є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені    Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI  (далі – Закон №2464).
Як зазначено у пункті 2 частини 1 статті 1 згаданого Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Положеннями статті 2 Закону №2464 закріплено, що виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Виключний перелік платників єдиного внеску закріплений у частині 1 статті 4 Закону України №2464-VI, а саме: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах з роботодавцем та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює,   Законом не врегульовано.
З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що платниками єдиного соціального внеску, зокрема, особи, що провадять адвокатську діяльність. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на зазначене можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому ж випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Слід зазначити, що вимога сплачувати єдиний внесок особами, які перебувають на обліку в органах ДПС та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як найманий працівник, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
У період з 01.01.2017 року по 15.09.2017 року позивач працював у ТДВ «Актон» на посаді юриста та за вказаний період за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування в загальній сумі , що підтверджує довідка №23/1 від 21.03.2019 року (а.с. 11).
Крім того, у період з 12.03.2018 по 27.12.2018 позивачем було зупинено адвокатську діяльність на підставі його заяви, про що внесено відомості до Єдиного реєстру адвокатів України (а.с. 9).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката.
Виходячи зі змісту ч. 5, 6 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати.
Таким чином, у період з 12.03.2018 року по 27.12.2018 року ОСОБА_1 не міг здійснювати адвокатську діяльність та, як наслідок, не отримував доходу, а тому не мав сплачувати єдиний внесок.
Судова колегія зазначає, що посилання податкового органу на те, що вимога сформована засобами інформаційної системи ДФС в автоматичному режимі, не спростовує необґрунтованості її формування.
Зважаючи на висновки суду про відсутність підстав нарахування єдиного внеску протягом періодів з 01.01.2017 року по 15.09.2017 року та з 12.03.2018 року по 27.12.2018 року, вимога №Ф-73530-17 від 15.02.2019 року має бути скасована в повному обсязі, однак це не позбавляє відповідача права на обрахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017-2018 рік, враховуючи викладені висновки суду.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області та скасування рішення Миколаївського  окружного  адміністративного суду  від  28 лютого 2020 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції встановлено всі обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи, що вказана справа належить до категорії  незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у учасників справи права на касаційне оскарження такого рішення.
Керуючись ст. ст.308,    311,    315,    316,    321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського  окружного  адміністративного суду  від  27 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.