ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий у першій інстанції: Смолій І.В.
                                                                                                      Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року                                                                                       Справа № 826/7693/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді          Епель О.В., 
суддів:                                    Карпушової О.В., Степанюка А.Г., 
за участю секретаря           Сакевич Ж.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2020 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Департаменту кіберполіції Національної поліції України

про                     зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку в 2016 році в сумі 6533,92 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2020 року адміністративний позов було задоволено повністю.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не здійснив розрахунок позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 14.03.2016 по 31.12.2016, а тому заявлена ним сума підлягає виплаті на його користь.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, наполягаючи на відсутності підстав для виплати позивачу спірної компенсації та, водночас, зазначаючи, що він не погоджується із застосованим судом розрахунком та вважає, що суд безпідставно не застосував норми Порядку № 260, не визначив період невикористаної позивачем відпустки (кількість днів) та взагалі безпідставно застосував розрахунок, наведений позивачем, і норми Порядку № 100.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивачем подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 вирішено перейти до розгляду цієї справи у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020 витребувано додаткові докази у справі та оголошено перерву в судовому розгляді.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2020 виправлено описку в ухвалі від 03.11.2020.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом від 10.07.2017 № 67 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора відділу протидії кіберзлочинам в Хмельницькій області Подільського управління кіберполіції, 12.07.2017, установивши щомісячну премію за липень 2017 року у розмірі 1 відсотка.
Також в наказі зазначено, що щомісячну основну оплачувану відпустку за 2017 рік не використав. Невикористана частина щорічної оплачуваної відпустки за 2017 рік становить 15 діб. Стаж служби в поліції на день звільнення в календарному обчисленні складає - 4 роки 7 місяці 24 дні.         
У зв`язку з тим, що на час звільнення з поліції позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 14.03.2016 по 31.12.2016, він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому не виплачену компенсація за невикористану відпустку за період з 14.03.2016 по 31.12.2016.
За результатами розгляду зазначеної заяви позивача відповідач повідомив, що Законом України «Про Національну поліцію», Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 206, не передбачено виплату компенсації за невикористані дні відпустки не в рік звільнення.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористану відпустку, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України, (надалі - КЗпП України), Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Порядком виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно з частинами першою-третьою статті 93 Закону № 580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Частиною сьомою статті 93 Закону № 580-VIII визначено, що чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 260 при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.
При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано право поліцейського на отримання чергової відпустки за кожний робочий рік служби з урахуванням права на додаткову відпустку за вислугу років.
При цьому, у разі звільнення поліцейського зі служби роботодавець повинен при здійсненні розрахунку при звільненні виплатити такій особі компенсацію за весь час невикористаної нею відпустки.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем станом на дату його звільнення зі служби в поліції не було використано щорічну відпустку за період з 14.03.2016 по 31.12.2016 і відповідна компенсації відповідачем не виплачувалася.
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу відповідну компенсацію. 
Доводи апелянта щодо на відсутності підстав для виплати позивачу спірної компенсації а також його твердження про те, що він не погоджується із застосованим судом розрахунком і що, на його переконання, суд безпідставно не застосував норми Порядку № 260, не визначив період невикористаної позивачем відпустки (кількість днів) та застосував розрахунок, наведений позивачем, і норми Порядку № 100, судова колегія вважає необґрунтованими і такими, що засновуються на припущеннях.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що з метою перевірки вказаних доводів апелянта ухвалою ШААС від 03.11.2020 у нього було витребувано додаткові докази.
Однак, жодних доказів, які б підтверджували факт використання позивачем відпустки за 2016 рік (за період, установлений судом першої інстанції з 14.03.2016 по 31.12.2016), та/або розрахунку компенсації за невикористану позивачем відпуску у вказаний період, який на переконання апелянта є правильним, суду не надано, а натомість зазначено, що він не має можливості надати такі докази.
Втім, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим, а тому в жодному разі не може засновуватися на припущеннях.
Більш того, у своїх поясненнях, наданих на виконання вказаної ухвали апеляційного суду про витребування доказів, позивач наводить відомості щодо використання позивачем відпустки за інший період (2017 рік) та виплати компенсації за відповідну частину невикористаної відпустки (за 2017 рік), що взагалі не є предметом спору в цій справі.
судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Таким чином, апеляційна скарга Департаменту кіберполіції Національної поліції України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2020 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 14 грудня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: