Постанова                        
Іменем  України
 
23 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/18049/16-ц
провадження № 61-17904св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощоков Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач  -ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року у складі судді Хоменко В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору через нечесну підприємницьку практику.
Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2007 року між ним та банком був укладений кредитний договір № ML-008/374/2007, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 100 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49 % річних та FIDR (процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). 
Змінною складовою зазначеної формули є саме FIDR, ставка по строковим депозитам з виплатою відсотків після закінчення дії договору строком 366 днів на дату підписання кредитного договору становила 7,6 %, а загалом за формулою плаваюча процентна ставка становила (4,49 +7,5) - 11,99%.
З 2012 року банк почав зловживати своїм правом самостійно встановлювати і змінювати відсоткові ставки.
Вважає, що банк в період переддоговірної роботи і при підписанні кредитного договору ввів в оману позивача, надавши неправдиву, неточну та неповну інформацію щодо визначення поняття FIDR.
Просив визнати недійсним кредитний договір № ML-008/374/2007 від 04 жовтня 2007 року, укладений між позивачем та ПАТ «ОТП Банк». 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним через нечесну підприємницьку практику, відмовлено.  
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів які саме прояви нечесної підприємницької діяльності з боку банку існували при укладенні договору та застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивача укласти кредитний договір на умовах, викладених у ньому, та які саме дії в розумінні вимог статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» можна було б вважати агресивними і які впливають на законність укладеного договору, вчинив відповідач при його підписанні.
Крім того, зміна розміру ставки FIDR відповідно до положень кредитного договору, укладеного між сторонами, чим, на думку, позивача, введено його в оману щодо визначення поняття FIDR та спотворено його уявлення про порядок визначення плати за кредит у наступних роках, не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору, з умовами якого погодився позивач, підписавши його.
Суд апеляційної інстанції погодився з викладеними висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем позовних вимог. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить  скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи і свідчать про те, що обидві судові інстанції не дослідили матеріали справи повно та всебічно, що призвело до неправильного вирішення справи. Оспорюваний кредитний договір був укладений під впливом омани з боку відповідача.  Позивач, звертаючись до суду не посилався на агресивні дії відповідача. Судом апеляційної інстанції було розглянуто справу за відсутності позивача, якого належним чином не повідомлено про дату, час та місце розгляду справи 02 вересня 2019 року.
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/18049/16-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року  матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів. 
Судами встановлено, що 04 жовтня 2007 року сторонами у справі був укладений кредитний договір № ML-008/374/2007, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 100 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення - 04 жовтня 2030 року та сплатою процентів за процентною ставкою, що складається з фіксованої ставки 4,49% річних та процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк на 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору - FIDR.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження                               № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження                                  № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі                    № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
У пункті 3 кредитного договору № ML-008/374/2007 від 04 жовтня 2007 року та у пункті 1.4 частини № 2 цього ж договору чітко зазначено про домовленість   сторін щодо розрахунку процентів за користування кредитом з використанням плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 4,49 відсотків річних та FIDR. Також зазначено, що ставка FIDR може змінюватися банком (збільшуватися чи зменшуватися) в порядку передбаченому договором.  При цьому у вказаних пунктах йдеться про детальне роз`яснення щодо порядку застосування ставки FIDR (арк. спр.6-10).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору. Отже, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання спірних договорів недійсними.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується з висновками судів, що позивач не довів наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності як дій, що ввели позивача в оману, оскільки факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману і такі висновки судів відповідають матеріалам справи.
Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача про судове засідання є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Так, на поштову адресу ОСОБА_1 , зазначену ним в позовній заяві, а саме, АДРЕСА_1 , 01 травня 2019 року направлялась судова повістка на 02 вересня 2019 року, яка повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» (арк. спр.177).
Відповідно до пункту третього частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
На підставі частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Отже, ОСОБА_1 вважається таким, що належно повідомлений про час судового розгляду.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення  ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук