ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року 
м. Київ
справа №  927/1027/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:
Чернігівської міської ради - не з`явився,
Приватного акціонерного товариства
«Чернігівоблбуд» - Авраменка І.М.,
ОСОБА_1 - особисто, 
ОСОБА_2 - не з`явилась, 
ОСОБА_3 - не з`явився,
Комунального підприємства 
«Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації»
Чернігівської обласної ради - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2020 (у складі колегії суддів: Ходаківська І.П. (головуючий), Попікова О.В., Владимиренко С.В.)  
та рішення Господарського суду Чернігівської області від 10.03.2020 (суддя Ноувен М.П.)

у справі № 927/1027/19
за позовом Чернігівської міської ради
до Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради,
про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» (далі - ПрАТ «Чернігівоблбуд») про визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданих відповідачу на підставі рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.04.1995 № 86 та від 15.03.2010 № 48.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наявність свідоцтв про право власності на зазначену квартиру, виданих на підставі скасованих рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради, перешкоджає позивачу здійснювати повноваження, передбачені статтями 15, 18 Житлового кодексу Української РСР, щодо управління майном державного житлового фонду.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.12.2019 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Комунальне підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради.
10.03.2020 ПрАТ «Чернігівоблбуд» звернулося до суду з заявою про застосування позовної давності. 
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2020, позов задоволено. Визнано недійсними: свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 08.01.2003, видане Чернігівському обласному проектному ремонтно-будівельному закритому акціонерному товариству «Чернігівоблбуд» на підставі пункту 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.04.1995 № 86; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 від 01.04.2010, видане Закритому акціонерному товариству «Чернігівоблбуд» на підставі пункту 1.37 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.03.2010 № 48.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у серпні 2020 року ПрАТ «Чернігівоблбуд» подало касаційну скаргу, у якій (із урахуванням нової редакції касаційної скарги), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило  скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.10.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 927/1027/19  за касаційною скаргою ОСОБА_4 з підстав, передбачених  пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.11.2020.
Чернігівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін.
Чернігівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталися. 
Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПрАТ «Чернігівоблбуд», ОСОБА_1, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
З огляду на матеріали справи спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із оспоренням Чернігівською міською радою свідоцтв про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданих ПрАТ «Чернігівоблбуд» на підставі рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.04.1995 № 86 та від 15.03.2010 № 48.
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 «Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню» (пункт 1.8) Проектно-ремонтному будівельному орендному підприємству «Чернігівоблбуд» виділено житлову площу розміром 2643,71 кв. м, а саме квартири з № 1 по № 32 та з № 34 по № 40 в будинку № 4 по вул. Просвіти (Освіти) у м. Чернігові, у зв`язку із проведенням будівництва за кошти орендного підприємства.
12.11.1997 громадянину ОСОБА_1 видано ордер № 4 на житлову площу у відомчому будинку № 741939 серії ІІІ-ЕЛ, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . З листопада 1997 року і до теперішнього часу громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають у зазначеній квартирі за згоди Чернігівської міської ради.
08.01.2003 на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 Чернігівському обласному проектному ремонтно-будівельному закритому акціонерному товариству «Чернігівоблбуд» видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, відповідно до пункту 1.37 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.03.2010 № 48 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, оформлення дублікатів свідоцтва про право власності, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» доручено Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації юридичним та фізичним особам, у тому числі Закритому акціонерному товариству «Чернігівоблбуд», зокрема на квартиру   АДРЕСА_1 .
Відповідно до зазначеного рішення Закритому акціонерному товариству «Чернігівоблбуд» видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.04.2010, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Чернігівської міської ради від 04.06.2015 «Про скасування пункту 1.37 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 48 від 15.03.2010 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, оформлення дублікатів свідоцтва про право власності, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» скасовано як протиправний пункт 1.37 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.03.2010 № 48.
Це рішення органу місцевого самоврядування в судовому порядку не оскаржувалося.
Також рішенням Чернігівської міської ради від 28.02.2017 № 16/VII-30 «Про скасування пункту 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 86 від 17.04.1995 «Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках» скасовано як такий, що не відповідає Конституції України та законодавству України.
Правомірність цього рішення органу місцевого самоврядування було предметом судового розгляду у справі № 927/731/17 за позовом ПрАТ «Чернігівоблбуд».    
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.10.2017 у справі № 927/731/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 та постановою Верховного Суду від 27.02.2018, в позові ПрАТ «Чернігівоблбуд» відмовлено.
Судовим рішенням у справі № 927/731/17 встановлено, що виділення квартир відбулося у недобудованому та не зданому в експлуатацію будинку, що було заборонено чинним на той час цивільним законодавством, тому Чернігівська міська рада правомірно в межах наданої їй компетенції прийняла оскаржене рішення про скасування рішення виконкому від 17.04.1995 № 86 про виділення спірного житлового приміщення підприємству «Чернігівоблбуд» як неправомірного та яким тривалий час створювалися перешкоди громадянам у реалізації їх прав на приватизацію квартир.
Обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 927/731/17, відповідно до положень частини 4 статті 75 ГПК було враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі № 927/1027/19.
У справі, яка розглядається Чернігівська міська рада звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги обставинами порушення права ради на розпорядження зазначеним майном, що входить до державного житлового фонду і знаходиться у віданні Чернігівської міської ради, у зв`язку з наявністю спірних свідоцтв та чиненням перешкод з боку відповідача, а саме поданням позовів до третіх осіб з метою позбавлення прав володіння і користування майном та оскарження законних рішень міськради.
Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов Чернгівської міської ради, виходили із того, що визнання незаконними та скасування у встановленому законом порядку рішень виконавчого комітету ради, на підставі яких відповідачу видано свідоцтва про право власності на квартиру, яка належить до державного житлового фонду, є підставою для визнання цих свідоцтв недійсними. Разом із тим суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, з огляду на положення статей 256, 257, 261, 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та встановлені у справі фактичні обставини дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущено.
У поданій касаційній скарзі ПрАТ «Чернігівоблбуд» послалося на те, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки справу в суді апеляційної інстанції розглянуто без участі відповідача та при цьому не враховано висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 814/2148/16; судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, щодо правового статусу спірного житлового приміщення; судами не враховано відсутності у матеріалах справи доказів щодо набрання чинності рішеннями Чернігівської міської ради від 04.06.2015 та 28.02.2017 № 16/VII-30, а відтак не застосовано до спірних правовідносин положень статей 1, 2 Закону України «Про засади державної регуляторної політики», частин 5, 11 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції Закону від 27.03.2014 № 1170-VII) щодо набрання чинності актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, стосовно застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду; судами не враховано правових позицій, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 521/17710/15-а, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 750/4856/15-а (щодо правових підстав для скасування органом місцевого самоврядування власних рішень), а також рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009; судами неправильно застосовано положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і не взято до уваги, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, не враховано з цього питання правових висновків, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 та Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 23.06.2020 у справі № 906/516/19; судами неправильно застосовано положення статті 261 ЦК та не враховано висновків, наведених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 28.05.2020 у справі № 910/13119/17 щодо початку перебігу позовної давності; судами при вирішенні справи не застосовано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та не враховано висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340.
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -  на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.  
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №  910/4647/18).
Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У касаційній скарзі ПрАТ «Чернігівоблбуд» наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК,  обґрунтувало висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.09.2018 у справі № 521/17710/15-а, від 17.04.2019 у справі № 750/4856/15-а (щодо правових підстав для скасування органом місцевого самоврядування власних рішень), від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19 (щодо способу захисту), від 28.05.2020 у справі № 910/13119/17 (щодо початку перебігу позовної давності).
Так, у справах № 521/17710/15-а та № 750/4856/15-а, предметом позовів є вимоги про визнання протиправними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, які було задоволено судом. Верховний Суд з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини у кожній справі дійшов висновку про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, однак у разі дотримання цим органом сукупності умов при реалізації відповідних повноважень, чого не було встановлено судами при вирішені спорів у цих справах.
Натомість у справі № 927/1027/19, яка розглядається, предметом позову є вимога про визнання недійсними свідоцтв про право власності, виданих на підставі рішень виконавчого комітету ради, які, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, в подальшому було скасовано органом місцевого самоврядування, а питання правомірності такого рішення вже було предметом розгляду в іншій справі, встановлені обставини в якій було враховано судами відповідно до частини 4 статті 75 ГПК при вирішенні спору у справі № 927/1027/19.
У справах № 338/180/17, № 905/1926/16, № 569/17272/15-ц, № 916/3156/17, № 906/516/19, Верховний Суд висловив правову позицію щодо способу захисту порушеного права у спорах, відповідно, про визнання договору підряду укладеним (постанова Великої Палати Верховного Суду  від 05.06.2018), про зобов`язання відповідача виконати умови договору та прийняти виконання зобов`язань шляхом надання позивачу актів приймання-передачі електроенергії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018), про зобов`язання відповідача здійснити публікацію про порушення авторських прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019), про визнання недійсним нікчемного договору про розірвання договору застави майнових прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019), про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора і зобов`язання повернути майно (постанова від 23.06.2020).
Тобто у цих справах Верховний Суд навів правові висновки щодо способу захисту порушеного права з огляду на предмет позову, який є відмінним  від предмета позову у справі, яка розглядається.
У справі № 910/13119/17 Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 навів правовий висновок, за яким для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому суд касаційної інстанції у цій справі погодився із тим, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності у зв`язку з відсутністю доказів, що позивачу було відомо про реєстрацію оскаржуваних знаків більше ніж три роки до дати подання позову про визнання недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг та зобов`язання вчинити дії.
У справі, яка розглядається, судами встановлено, що строк позовної давності було перервано у травні 2018 року пред`явленням позивачем позову про визнання недійсними спірних свідоцтв від 08.01.2003 та 01.04.2010 в іншій справі і з травня 2018 року перебіг позовної давності почався заново, а відтак, суди дійшли висновку, що перебіг позовної давності на момент звернення з цим позовом до суду не пропущено.
У справі № 48/340 Велика Палата Верховного Суду (постанова від 02.07.2019), переглянувши за виключними обставинами судові рішення у спорі щодо майна колишніх профспілок, застосувала до спірних правовідносин у тому числі статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій не встановлено наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання у майнові права відповідача як добросовісного набувача спірного нерухомого майна. Тобто застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі № 48/340 відбулося за інших фактичних обставин ніж у справі у справі № 927/1027/19.
Натомість у справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій з огляду на предмет і підстави заявленого позову (які є відмінними від предмета, підстав позову, суб`єктного складу сторін у справі № 48/340), встановлено обставини належності спірного майна до державного житлового фонду та перебування його у віданні органу місцевого самоврядування, а також обставини того, що на момент звернення із цим позовом до суду підстави (рішення виконавчого комітету), відповідно до яких видано оспорювані свідоцтва, було скасовано як протиправні. Водночас у цій справі суди попередніх інстанцій встановили наявність порушеного права як позивача, так і третіх осіб - громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають і користуються спірним житловим приміщенням з 1997 року на законних підставах, та яким тривалий час створювалися перешкоди у реалізації їх прав на приватизацію цього житла. При цьому будь-яких обставин втручання у майнові права відповідача щодо зазначеного майна судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи встановлено не було, як і не було встановлено обставин (що мають бути підтверджені належними доказами) передачі зазначеного нерухомого майна до статутного капіталу ПрАТ «Чернігівоблбуд».
Отже, аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі № 927/1027/19, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справах № 521/17710/15-а, № 750/4856/15-а, № 338/180/17, № 905/1926/16, № 569/17272/15-ц, № 916/3156/17, № 906/516/19, № 48/340, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 927/1027/19 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК за касаційною скаргою ПрАТ «Чернігівоблбуд» у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК
Крім того, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У касаційній скарзі ПрАТ «Чернігівоблбуд»  послалося на не застосування судом до спірних правовідносин положень статей 1, 2 Закону України «Про засади державної регуляторної політики», частин 5, 11 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції Закону від 27.03.2014 № 1170-VII) щодо набрання чинності актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, стосовно застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, враховуючи встановлені ГПК межі такого перегляду, суд касаційної інстанції, не встановивши наявність відповідного висновку Верховного Суду щодо застосування норми права саме у таких подібних правовідносинах, на що посилається скаржник у касаційній скарзі, ураховуючи обставини того, що інша сторона у справі не заперечила щодо відсутності зазначеного висновку Верховного Суду,  виходить із такого.
Як зазначалося вище предметом спору у справі, яка розглядається є вимога позивача про визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартиру, виданих на підставі рішень виконавчого комітету ради, які визнано протиправними та скасовано в установленому законом порядку.
При цьому за встановлених у справі обставин питання правомірності рішення Чернігівської міської ради від 04.06.2015 не порушувалося, а питання правомірності рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 № 16/VII-30 було предметом судового розгляду у справі № 927/731/17 саме за позовом ПрАТ «Чернігівоблбуд», у задоволенні якого було відмовлено.
Будь-яких обставин того, що зазначене рішення органу місцевого самоврядування не відповідає положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» судом у справі № 927/731/17 встановлено не було. Разом із тим судами попередніх інстанцій відповідно до положень частини 4 статті 75 ГПК обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 927/731/17, правомірно було враховано при вирішенні справи № 927/1027/19.
Отже, предмет і підстави заявленого позову, його матеріально-правове обґрунтування, а також встановлені у справі фактичні обставини, не дають підстав для висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 1, 2 Закону України «Про засади державної регуляторної політики», частин 5, 11 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції Закону від 27.03.2014 № 1170-VII), про що обґрунтовано зазначено судом апеляційної інстанції при відхиленні аналогічних доводів апеляційної скарги ПрАТ «Чернігівоблбуд».
За таких обставин, доводи щодо неправильного застосування судом наведених положень законодавства не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи.
Крім того, у касаційній скарзі ПрАТ «Чернігівоблбуд» послалося на те, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки справу в суді апеляційної інстанції розглянуто без участі відповідача, що є підставою для скасування рішення та не враховано відповідних висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 814/2148/16.
Відповідно до частин 2-4 статті 120 ГПК суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
За змістом частини 5 статті 142 ГПК якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частин 1, 12 статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на матеріали справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Чернігівоблбуд» на рішення господарського суду Чернігівської області від 10.03.2020 у справі №927/1027/19, розгляд якої призначено у судовому засіданні на 27.05.2020.
25.05.2020 до суду апеляційної інстанції  надійшло клопотання ПрАТ «Чернігівоблбуд» про відкладення розгляду справи, призначене на 27.05.2020 до закінчення карантину.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 справу прийнято до провадження іншим складом суду та призначено її розгляд в засіданні суду на 22.07.2020.
Як підтверджено матеріалами справи, копію ухвали Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 про призначення розгляду справи на 22.07.2020 направлено сторонам 27.05.2020 та отримано, зокрема ПрАТ «Чернігівоблбуд» 01.06.2020, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 127). 
Будь-яких клопотань про неможливість взяти участь у судовому засіданні 22.07.2020 із зазначенням поважних причин, які надійшли до суду апеляційної інстанції до розгляду справи 22.07.2020, матеріали справи не містять.
У судовому засіданні 22.07.2020 з огляду на те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду цієї справи за відсутності представників сторін та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.
Ураховуючи наведені обставини, у тому числі щодо належного повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про можливість розгляду справи за відсутності, зокрема представника ПрАТ «Чернігівоблбуд».
Будь-яких обставин, які є обов`язковою підставою для скасування постановленого у справі судового рішення відповідно до частини 1 статті 310 ГПК, касаційна скарга ПрАТ «Чернігівоблбуд» не містить.
Доводи ПрАТ «Чернігівоблбуд», наведені у касаційній скарзі, стосовно неврахування судом апеляційної інстанції при розгляді справи висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 814/2148/16 з питань застосування норм процесуального права, відхиляються Верховним Судом, оскільки у цій справі судом касаційної інстанції встановлено порушення судом попередньої інстанції норм процесуального закону, яким урегульовано порядок здійснення судочинства у адміністративних судах, що свідчить про застосування судами різних норм процесуального права.
У зв`язку з наведеним при вирішенні цієї справи суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, висновки цих судів суду про наявність підстав для задоволення позову є обґрунтованими і такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Аргументи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги ПрАТ «Чернігівоблбуд» про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржених судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу ПрАТ «Чернігівоблбуд» у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 927/1027/19 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2020 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 10.03.2020 у справі № 927/1027/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          І.С. Міщенко

          В.Г. Суховий