ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2020 р.                                                                     Справа №907/646/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                    Мирутенка О.Л.
                                                                                                    Плотніцького Б.Д.

Секретар судового засідання                                                   Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства, б/н  б/д  (вх. № 01-05/1823/20 від 17.06.2020)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020 (повне рішення складено 25.05.2020)
у справі №907/646/19 (суддя Ушак І.Г.)
за позовом  Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства, смт. Міжгір`я Закарпатської області
до відповідача  Міжгірської районної спідки споживчих товариств, смт. Міжгір`я Закарпатської області
про визнання права спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100

за участю представників: 
від позивача: Жирун Р.М. – адвокат;
від відповідача: Лещинець Л.В. – адвокат;

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року  Міжгірське будівельно-деревообробне підприємство звернулось до  Господарського суду Закарпатської області з позовом до Міжгірської районної спідки споживчих товариств про визнання права спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва  будівлю готельно-торгового комплексу «Сойми» в с. Сойми Міжгірського району Закарпатської області з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100.
Позовна заява обгрунтована тим, що Міжгірським будівельно-деревообробним підприємством на виконання укладеної з Міжгірською районною спідкою споживчих товариств угоди про спільну діяльність №2/01 від 20.01.1998 виконано роботи по зведенню першого, другого та третього поверхів будівлі об`єкту «Готельно-торговий комплекс в с. Сойми», на даний час будівництво зупинене з ініціативи відповідача,  пропозиції продовжити будівництво або компенсувати позивачу понесені ним витрати залишені відповідачем без належного реагування, а тому Міжгірське будівельно-деревообробне підприємство, з врахуванням розміру вкладу в будівництво, має право на визнання за ним права спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва  у розмірі 99/100.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020  у справі №907/646/19 у позові відмовлено повністю.
Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами  ЦК України  чи іншими нормативними актами не передбачено. Оскільки об`єкт,  визнання права власності на який є предметом спору у даній справі, не закінчений будівництвом, не зданий в експлуатацію, вимога позивача про визнання права власності  - спільної часткової  з часткою у розмірі 99/100  не підлягає задоволенню.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020  у справі №907/646/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю, визнати за Міжгірським будівельно-деревообробним підприємством право на частку в об`єкті незавершеного будівництва будівлі готельно-торгового комплексу “Сойми” в с. Сойми Міжгірського району Закарпатської області з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач  зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що предметом даного спору є виключно вимога про визнання права власності, оскільки позивач просив визнати за ним тільки право на частку в об`єкті незавершеного будівництва. Оскільки умовами угоди про спільну діяльність №2/01 від 20.01.1998 передбачено, що частки майна готельно-торгового комплексу в с. Сойми будуть розподілені між сторонами в залежності від кількисті коштів вкладених у будівництво об`єкта у відсотковому відношенні,  на даний час будівельні роботи завершені та не проводяться взагалі, позивачу належить майнова частка в об`єкті незавершеного будівництва, а суд першої інстанції мав усі підстави для того, щоб визнати право на частку в об`єкті незавершеного будівництва за кожною із сторін.
10.09.2020 до суду від Міжгірської районної спідки споживчих товариств надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020  у справі №907/646/19 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зокрема, відповідач зазначає, що звертаючись до суду з позовною заявою апелянт просив визнати за ним право спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва  з часткою у розмірі 99/100, а не визнати право на частку, як зазначено у прохальній частині апеляційної скарги. Судове рішення про визнання права власності не породжує таке право власності, а лише підтверджує наявне у сторони право, набуте раніше на законних підставах. Оскільки об`єкт,  визнання права власності на який є предметом спору у даній справі, не закінчений будівництвом, не зданий в експлуатацію, а отже не набув статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Автоматизованою системою документообігу суду справу  №907/646/19 розподілено до розгляду судді – доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Мирутенка О.Л. та Плотніцького Б.Д., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 апеляційну скаргу Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020 у справі №907/646/19 залишено без руху з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020 у справі №907/646/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 28.09.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 05.10.2020.
05.10.2020 судове засідання у даній справі не відбулось у зв`язку з перебуванням у відпустці головуючого судді Кордюк Г.Т.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 19.10.2020.
В судове засідання прибули представники сторін, які підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, висловили свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.1998 Міжгірське будівельно-деревообробне підприємство та Міжгірська районна спідка споживчих товариств уклали угоду про спільну діяльність № 2/01 (далі -  угода),  за змістом якої відповідач передає позивачу об`єкт незавершеного будівництва в с. Сойми (фундаменти, перекриття підвальної частини) загальною вартістю 17600 грн. для подальшого ведення будівельно-монтажних робіт та повного його завершення (п. 1.1 угоди).  
Пунктом 1.2. угоди сторони погодили, що повинно бути збудовано: 1 поверх  торговий комплекс з рестораном, 2-3 поверх  житлові кімнати готельного типу.
Відповідно до п.1.3. угоди сторони розробляють та погоджують нову проектно-кошторисну документацію для проведення робіт.
Відповідно до п.п.2.1.,2.2. угоди позивач  зобов`язався  проводити будівельно-монтажні роботи своїми силами та зі своїх матеріалів, вести технічний нагляд, а відповідач  зобов`язався передати стару проектно-кошторисну документацію та допомагати у проведенні робіт (матеріалами, іншими цінностями).
Пунктом 3 угоди сторони узгодили порядок розрахунків, згідно якого позивач щомісяця звітує перед відповідачем  про затрати понесені при будівництві, після завершення будівництва доля майна буде розділено між сторонами у процентному  відношенні від кількості вкладених у будівництво коштів.
До матеріалів справи позивачем долучено два акти приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 та дві довідки про вартість виконаних будівельних робіт  за грудень 2018 (відповідно форми №№ КБ-2в, КБ-3) на об`єкті торгово-готельного комплексу в с. Сойми за договором № 2/01 від 20.01.98 на загальну суму 8217009,78 грн., які супровідним листом від 17.12.2018 надіслані  відповідачеві для підписання. Вказані акти відповідачем не підписані.
Листом №6/04-01 від 22.02.2019 позивач пропонував відповідачеві визначити ідеальні частки в загальній вартості на новостворений об`єкт для подальшої реєстрації права власності на такий, посилаючись на зупинку будівництва об`єкту з ініціативи відповідача, відсутність  пропозицій зі сторони останнього щодо подальшого будівництва  або компенсації витрат позивача пов`язаних з будівництвом об`єкта. Однак, як зазначає позивач, згоди відповідача на визначення часток та реєстрації права власності він не отримав.
Відповідно до поданого позивачем  висновку експертного дослідження №026/05-2019 від 06.05.2019, вартість незавершеного будівництва  зазначеного комплексу становить 3582200,00 грн., ідеальна частка в загальній вартості на новостворений об`єкт будівлі готельно-торгового комплексу «Сойми» (незавершене будівництво) побудований у відповідності до угоди № 2/01 від 20.01.1998р.  становить  -99,96 %.
З огляду на наведене Міжгірське будівельно-деревообробне підприємство звернулось до  Господарського суду Закарпатської області з позовом у даній справі.
Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:
Предметом позову у даній справі є визнання права спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва  будівлю готельно-торгового комплексу «Сойми» в с. Сойми Міжгірського району Закарпатської області з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100.
Відповідно до  ст. 15 ЦК України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч. 2  ст. 16 ЦК України. 
Згідно зі  статтею 392 ЦК України  власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.
Вказана норма передбачає захист прав власника в разі його порушення або невизнання певною особою тощо, а відтак при вирішенні спору на її підставі суттєвим є встановлення, зокрема, обставин виникнення у позивача права власності на відповідний об`єкт, а також оспорення чи невизнання цього права з боку певних осіб.
За приписами ст.  316,  317 ЦК України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Відповідно до частини 1  статті 328 ЦК  України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За приписами ч.ч. 2, 3  ст. 331 ЦК України  право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1  ст. 182 ЦК України  право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4  ст. 334 ЦК України).
Частинами 2, 5  статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"  передбачено, що суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених  статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
За приписами  ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»  закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.
У відповідності зі статтями  2,  4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"  державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.
Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"  якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених  статтею 31  цього Закону.
Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Угодою про спільну діяльність сторони узгодили, що майно буде розділено між сторонами у процентному  відношенні від кількості вкладених у будівництво коштів після завершення будівництва.
Відтак право власності на спірний об`єкт у позивача з визначенням розміру його частки виникає лише після завершення будівництва об`єкту, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на таке.
Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, на момент вирішення даного спору об`єкт,  визнання права спільної часткової власності на який є предметом спору у даній справі, не закінчений будівництвом, не зданий в експлуатацію, отже за змістом наведених вище норм не набув статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.
Оскільки зобов`язальні правовідносини між сторонами, які виникли за угодою про спільну діяльність від 20.01.1998 №2/01, не припинилися виконанням та набуттям у зв`язку з цим права власності на конкретне нерухоме майно, а судове рішення не може підміняти собою правовстановлюючих документів, суд апеляційної інстанції вважає правильним    висновок суду першої інстанції про відсутність законних підстав для визнання за позивачем  права спільної часткової власності на спірне майно, адже такий спосіб судового захисту може бути застосований лише стосовно особи, яка вже є власником, та щодо об`єкта нерухомості, введеного в експлуатацію.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі  №910/25314/13.
Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що предметом даного спору є виключно вимога про визнання права власності, оскільки позивач просив визнати за ним тільки право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, судом апеляціної інстанції відхиляється, оскільки у позовній заяві позивач просить суд визнати за ним право спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва  будівлю готельно-торгового комплексу «Сойми» в с. Сойми Міжгірського району Закарпатської області з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до статей  177,  190 ЦК  об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно,  майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.  Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами, а тому  майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
За умов невведення у встановленому порядку в експлуатацію будівлі, позовні вимоги є передчасними, оскільки ґрунтуються на помилковому ототожненні позивачем належних йому майнових прав на об`єкт будівництва та права власності не конкретне нерухоме майно, створене в результаті будівництва за угодою про спільну діяльність.
З огляду на вищенаведене,  колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному рішенні.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції  покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.
          Керуючись ст.ст.269,270,275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:
1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.05.2020 у справі №907/646/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства  – без задоволення.
2.  Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
3. Порядок та строк оскарження встановлені  ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                 Мирутенко О.Л.

Суддя                                                                                          Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27.10.2020