ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 р. 	Справа № 440/3001/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного Управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава по справі № 440/3001/20
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного Управління Національної поліції в Полтавській області                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі по тексту – відповідач, ГУНП в Полтавській області), в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 поданого через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 11.03.2020, поданому через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не перенаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, звернення ОСОБА_1 реєстраційний № ФИ-10371616 від 11.03.2020 до повноважень якої входить вирішення викладених у зверненні - згідно вимог п.3.ст.7 Закону України "Про звернення громадян";
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненадання відповіді за підписом начальника Головного управління Національної поліції в Полтавській області;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 реєстраційний № ФИ-10371616 від 11.03.2020 та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області надати відповідь на звернення №ФИ-10371616 від 11.03.2020 за підписом начальника ГУНП в Полтавській області.
В обґрунтування позовних вимог вказував на бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду його звернення, невжиття належних заходів реагування по фактам, викладеним у зверненні, ненадання роз`яснення порядку оскарження відповіді на звернення, а також фактичного ненадання відповіді на звернення від 11.03.2020, подане через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616. Відповідач також не врахував, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 440/3001/20 позовні вимоги ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області  (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, Полтавська область, ідентифікаційний код 40108630) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 реєстраційний номер ФИ-10371616 особисто начальником Головного управління Національної поліції в Полтавській області.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 реєстраційний номер ФИ-10371616 і надати відповідь на це звернення за підписом першого керівника Головного управління Національної поліції в Полтавській області. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 440/3001/20 в цій частині та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ГУНП в Полтавській області проігноровано факти викладені в зверненні, не вирішено по суті питання про надання апелянту державної компенсації в розмірі 30 (тридцять) мільйонів гривень за неякісне проведення досудового розслідування, допущення порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконних 4 постанов про закриття провадження, невиконання ухвал суду про тимчасовий доступ, визнання судом бездіяльності слідчими понад 20 рішень судів, визнання бездіяльності Національної поліції України встановлених рішеннями судів та ряду інших порушень прав позивача.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 440/3001/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, вказавши, що відповідь на звернення позивача, який є інвалідом ІІ групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни, підписана не начальником ГУНП в Полтавській області, а т.в.о. начальника слідчого управління ГУНП в Полтавській області, надана з порушенням вимог ч.2 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до яких заяви (клопотання) вказаної категорії осіб, розглядаються першими керівниками зокрема, оскільки на момент розгляду звернення ОСОБА_1 , у відповідача були відсутні документи на підтвердження вказаного статусу останнього. Також зазначив, що питання щодо перевірки матеріалів кримінального провадження, про які позивач зазначає в зверненні, належить до компетенції слідчого управління ГУНП в Полтавській області, а тому звернення позивача розглянуте по суті саме даним структурним підрозділом, а відповідь підписана його керівником. З огляду на викладене, при наданні відповіді на звернення ОСОБА_1 , ГУНП в Полтавській області діяло в межах чинного законодавства.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 11.03.2020 через ДП "Урядовий контактний центр" позивачем направлено звернення №ФИ-10371616, адресоване особисто начальнику ГУНП в Полтавській області Вигівському І., в якому ОСОБА_1 вказує, що в провадженні СВ Полтавського РВП перебуває кримінальне провадження №12015170300001109. Станом на 11.03.2020 повідомлення про підозру ОСОБА_2 не оголошено, обвинувальний акт не направлено, що є порушенням розумних строків та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, звернення містить посилання на статтю в мережі Інтернет щодо можливості вимагати у держави компенсації за неякісне проведення розслідування по кримінальним провадженням.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив в межах повноважень провести відповідні перевірки матеріалів кримінального провадження №12015170300001109 та вирішити питання про надання державної компенсації в розмірі 30 мільйонів гривень за неякісне проведення досудового розслідування. Зазаначив, що в разі відсутності повноважень, перенаправити звернення за належністю, а копію звернення направити до Генеральної прокуратури України для реагування на порушення його прав.
Листом від 20.03.2020 №№ФИ-212кц, 24/ФИ-244/ПОЦК, 24/ФИ-245/ПОЦК, 24/ФИ-261/Кц, 24/ФИ-268/ПОЦК, 24/ФИ-269/Кц, 24/ФИ-270/Кц, 24/ФИ-285/ПОЦК, 24/ФИ-286/Кц за підписом т.в.о заступника начальника - начальника слідчого управління ГУНП в Полтавській області А.Родигіна, ОСОБА_1 надано відповідь, в якій повідомлено, що стан досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015170300001109 перебуває на контролі слідчого управління ГУНП в Полтавській області, вказано, що на даний час у даному кримінальному провадженні проводяться необхідні слідчі дії, зокрема органом досудового розслідування повторно ініційовано направлення запиту про міжнародну допомогу та у порядку, передбаченому КПК України отримано ряд ухвал про надання тимчасового доступу до речей та документів.
Стосовно державної компенсації, позивачу роз`яснено, що право на вказане відшкодування гарантоване ст. 56 Конституції України та  регулюється ст. 1176 Цивільного кодексу України.
З приводу ініціювання повторної службової перевірки та притягнення до відповідальності окремих працівників Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП, роз`яснено, що службові розслідування проводяться в органах та підрозділах ГУНП в Полтавській області на підставі Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», у зв`язку з чим вказано, що підстав для дослідження обставин про які зазначає позивач, на даний час не вбачається (а.с.32-33). 
Посилаючись на неналежний розгляд його звернення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності ГУНП України в Полтавській області щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 реєстраційний номер ФИ-10371616 особисто начальником ГУНП України в Полтавській області, суд першої інстанції зазначив, що в порушення вимог ч. 2 ст.15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь ОСОБА_1 надана за підписом т.в.о заступника начальника - начальника слідчого управління ГУНП в Полтавській області не може вважатись належним розглядом цього звернення по суті, оскільки розглянути таке звернення мав безпосередньо начальник ГУНП в Полтавській області. З огляду на вказане, суд першої інстанції, вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав ГУНП України в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 реєстраційний номер ФИ-10371616 і надати відповідь на це звернення за підписом першого керівника ГУНП України в Полтавській області
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є похідними щодо зобов`язання розглянути звернення позивача та нерозривно пов`язані з фактом розгляду по суті звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 реєстраційний номер ФИ-10371616, а оскільки у ході розгляду справи встановлено, що таке звернення належним чином не розглянуто, задоволення похідних вимог буде передчасним та не призведе до відновлення порушеного права позивача.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах апеляційного перегляду, визначеного статтею 308 КАС України, погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які стосуються виключно неналежного розгляду відповідачем його звернення, а саме: визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Полтавській області щодо:
- неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020, поданого через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616;
- невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 11.03.2020, поданому через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616;
- не перенаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, звернення ОСОБА_1 реєстраційний № ФИ-10371616 від 11.03.2020 до повноважень якої входить вирішення викладених у зверненні - згідно вимог п.3.ст.7 Закону України "Про звернення громадян";
- ненадання відповіді за підписом начальника ГУНП в Полтавській області;
При цьому, позивачем не заявлялися самостійні позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачеві державну компенсацію в розмірі 30 (тридцять) мільйонів гривень за неякісне проведення досудового розслідування, допущення порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконних 4 постанов про закриття провадження, невиконання ухвал суду про тимчасовий доступ, визнання судом бездіяльності слідчих, визнання бездіяльності Національної поліції України та ряду інших порушень прав позивача.
Вказані питання лише ставилися позивачем у його зверненні від 11.03.2020, поданому через Урядовий контактний центр реєстраційний №ФИ-10371616, яке відповідачем не було розглянуто по суті, про що свідчить зміст відповіді т.в.о заступника начальника - начальника слідчого управління ГУНП в Полтавській області А.Родигіна від 20.03.2020.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).
Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 
За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 4 Закону № 393/96 передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно із положеннями статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) . 
Частиною 1 статті 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
В силу положень частин 1, 2 статті 16 Закону № 393/96 скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
Згідно із статтею 19 Закону № 393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: 
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Аналізуючи наведені норми Закону № 393/96 колегія суддів зазначає, що відповідач за результатами розгляду звернення позивача зобов`язаний прийняти рішення або про задоволення відповідного звернення позивача або відмову у задоволенні, з викладенням мотивів, з яких він виходить при цьому.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, повноваження відповідача щодо задоволення скарги позивача чи наданні мотивованої відмови у її задоволенні, регламентовано Законом № 393/96.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні відповіді на письмовий запит, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен задовольнити відповідний запит заявника. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - задовольнити відповідне звернення або відмовити у його задоволенні. 
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Надання відповіді на звернення позивача без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для отримання позитивної відповіді на порушене у його зверненні питання.
У справі, що розглядається, судом не досліджувалось питання невиплати позивачеві державної компенсації в розмірі 30 (тридцять) мільйонів гривень за неякісне проведення досудового розслідування, допущення порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконних 4 постанов про закриття провадження, невиконання ухвал суду про тимчасовий доступ, визнання протиправною бездіяльності слідчих, Національної поліції України тощо. Також не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у наданні відповіді від 20.03.2020 на звернення позивача, окрім тих, що вказані відповідачем.
Колегія суддів зауважує, що зобов`язання судом відповідача надати позитивну відповідь щодо надання позивачу компенсації в розмірі 30-ти мільйонів гривень за вказані позивачем у зверненні порушення його прав, може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність таких підстав для відмови у їх виплаті.
При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати відповідь та вжити відповідних заходів реагування, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у задоволенні його звернення, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до вчинення відповідачем відповідних дій з порушенням закону.
Крім того, колегія суддів зауважує, що Конституційний Суд України в рішенні від 14.12.2011 по справі № 19-рп/2011, вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Таким чином, зазначеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк. 
Більш того, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про зобов`язання виплатити суми компенсації, які на думку позивача підлягають відшкодуванню за вказані у зверненні порушення його прав з боку держави в особі відповідача.
При цьому, позивач помилково посилається на порушення судом ст. 1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, оскільки ОСОБА_1 заявив вимоги виключно щодо нерозгляду його заяви по суті звернення, отже належним захистом права позивача є саме зобов`язання відповідача розглянути звернення позивача по суті. 
Щодо посилання відповідача на неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до яких заяви (клопотання) осіб з інвалідністю, внаслідок війни, зокрема, розглядаються першими керівниками, оскільки на момент розгляду звернення ОСОБА_1 , у відповідача були відсутні документи на підтвердження вказаного статусу останнього, колегія суддів ставиться критично, оскільки, як вбачається з наявного в матеріалах справи скріншоту з веб-сайту Урядового контактного центру, адресантом даного звернення є ОСОБА_1 інвалід війни, а також відповідно до наданої самим відповідачем разом з відзивом на позовну заяву копії реєстраційної картки звернення ОСОБА_1 (ФИ-10371616), в розділі «Дані про заявника» в графі «Категорія» вказано – учасник бойових дій, що свідчить про обізнаність відповідача про необхідність застосування вказаних вище положень ч.2 ст. 15 Закону № 393/96, якими передбачає право позивача на отримання відповіді на звернення безпосередньо від начальника ГУНП в Полтавської області.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч.4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного Управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 440/3001/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій