КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа   № 759/9576/19                                                                                           Головуючий у суді першої інстанції: Бабич Н.Д.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4517/2020                                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            18 вересня 2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А. 
                          при секретарі                     Рудик О.Л.
 
           Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Панченка Богдана Сергійовича - представника Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та додаткове рішення від 22 січня 2020 року у цивільній справі за позовом Головного управління Національної поліції у місті Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із відомчого гуртожитку без надання іншого житла. 
 
            Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних  скарг, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
            24 травня 2019 року позивач Головне управління Національної поліції в м. Києві звернулося  у  суд  з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення із відомчого гуртожитку без надання іншого житла.
            Позовні вимоги мотивовані тим, що  на балансі ГУ НП у м. Києві перебуває гуртожиток №2, по вул. В.Стуса, 7 в м. Києві. Відповідач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішних справ, рішенням ЖБК ГУМВС України в м. Києві від 17.07.2013 № 5 йому було надано кімнату № НОМЕР_1 у відомчому будинку для тимчасового проживання та було видано ордер №30 на сім`ю з двох осіб: він та дружина. Наказом ГУНП у м. Києві від 28.01.2016  № 61 о/с "Щодо особового складу", ОСОБА_1 зі служби в поліції звільнено. На даний час відповідачі ігнорують вимоги ГУ НП у              м. Києві щодо зняття з реєстраційного обліку в гуртожитку та добровільного виселення.
            13.06.2019   позивачем подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив виселити також малолітнього сина відповідачів  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 24).
            
Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 08.07.2019, прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 33-34).
Ухвалою суду від 08.07.2019  до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 35-36). 
    
            Рішенням  Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року позов Головного управління Національної поліції в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із відомчого гуртожитку без надання іншого житла  залишено без задоволення.
           Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року заяву відповідача  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду у цивільній справі за позовом Головного управління Національної поліції в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення із відомчого гуртожитку без надання іншого житла задоволено частково.
            Стягнуто з Головного управління Національної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_2 понесені витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн.
  
           Не погодившись із рішенням суду  Панченко Богдан Сергійович - представник позивача Головного управління Національної поліції у місті Києві подав на нього апеляційну скаргу вважаючи його незаконним,  необгрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального права. 
У апеляційній скарзі коротко викладено загальні правові підстави надання та вселення до гуртожитку відповідачів. Вказував, що  єдиною підставою видання ОСОБА_1 ордеру №30 на тимчасове проживання в кімнаті гуртожитку був факт проходження служби в органах внутрішніх справ. 02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про Національну поліцію»,  який відповідно до п.1 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону набрав чинності з 7 листопада 2015 року. Відповідача ОСОБА_1 на підставі п. 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону було прийнято на службу до поліції шляхом видання наказу ГУНП у місті Києві від 07.11.2015 № 71 о/с та було призначено його на посаду інструктора виробничого навчання з водіння та практичної їзди - водія тренінгового центру № 2. Наказом ГУНП у м. Києві від 28.01.2016 № 61 о/с «Щодо особового складу» старшого сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31.01.2016. Відповідно до змісту наказу від 28.01.2016 № 61 о/с вбачається, що підставою для його прийняття став рапорт ОСОБА_1 від 20.01.2016. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2016 по справі №759/5832/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, але на думку представника позивача, відповідач ОСОБА_2 не є одинокою матір`ю і до неї не можна застосувати норми ст. 125 ЖК України.  Враховуючи викладене, позивач просив рішення суду скасувати та на підставі ст. 132 ЖК України задовольнити позовні вимоги, ухваливши нове рішення.
 
           У апеляційній скарзі на додаткове рішення Головне управління Національної поліції у місті Києві не  погоджується з ним, вважає його незаконним та необгрутованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права. 
При цьому зазначали, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування  у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову. Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (забезпечення участі у двох судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважають, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що витрати відповідача ОСОБА_2 на правничу допомогу складають 12 000 грн та підлягають стягненню з позивача. При цьому, позивач посилався на правові позиції Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини. Просили додаткове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.
 
            У відзиві на апеляційну скаргу Панченка Богдана Сергійовича - представника позивача Головного управління Національної поліції у місті Києві  на рішення суду відповідач ОСОБА_2 вважала її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зокрема зазначала, що вона є одинокою особою, як розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні разом із малолітньою дитиною після вибуття з нього іншого подружжя, іншого житла, окрім спірного не має. А в розумінні ст. 125 ЖК України вона не підлягає виселенню зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. 
При цьому посилалася на Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини. Окрім того, вказувала, що виселення без надання іншого жилого приміщення її та малолітнього сина взагалі не аргументоване позивачем, не відповідає нагальній суспільній необхідності та не буде співрозмірним наслідкам у виді втрати житла та зв`язків із закладами, в яких дитина навчається, виховується, розвивається та лікується. Просила  рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу Панченка Богдана Сергійовича - представника позивача Головного управління Національної поліції у місті Києві  на додаткове  рішення суду відповідач ОСОБА_2 вважала її необгрутованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Вказувала, що твердження  позивача про нескладність справи для її сторін та відсутність у неї необхідності отримувати адвокатські послуги у цій справі є безпідставними. За надання їй  професійної правової допомоги вона сплатила юридичній особі - Адвокатському об`єднанню «Інвікта» та надала суду копії відповідних документів. На її думку, зазначені документи є достатніми та належними доказами понесених нею витрат на професійну правову допомогу. Просила додаткове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_1 та 3-я особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у визначений ухвалою суду строк, не скористались  процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 
          У судові засідання призначені в приміщенні Київського апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та 3-я особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явились.
 
          Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
          Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_1 та 3-ї особи - Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації   в судове засідання, які про час та місце розгляду справи  повідомлялися, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, 3-я особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації  направила суду лист з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх представника та ухвалення рішення в інтересах дитини.
 
          Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених основного та додаткового рішень, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Панченка Богдана Сергійовича - представника Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року  не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення від 22 січня 2020 року підлягає  частковому задоволенню з наступних підстав.
 
          Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
          Відмовляючи в позові  про виселення відповідача ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції керувався положеннями  ст.  125  ЖК УРСР і виходив з того, що відповідач не може бути виселена без надання їй іншого житлового приміщення з житлової площі у гуртожитку, оскільки вона є одинокою   матір`ю  після розірвання шлюбу, проживає з малолітньою дитиною,  не створила в подальшому сім`ї та яка залишилась проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого подружжя. Відмовляючи в позові в частині виселення відповідача ОСОБА_1 суд виходив з того, що останній у спірній  жилій площі не проживає.      Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 додатковим рішенням  про стягнення з Головного управління Національної поліції в м. Києві на її користь понесені витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн суд першої інстанції виходив з доведеності цих вимог та наявності документально підтверджених витрат.
 
           З висновками суду щодо відмови у позові про виселення відповідачів слід погодитись.
           Проте, з висновками суду щодо ухвалення додаткового рішення  слід погодитись частково виходячи з наступного. 
 
          У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
          Оскаржуване рішення суду  відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права, а додаткове  частково дивлячись на таке.
 
          Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
          У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
          Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
           
          За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
          Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
          Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
          Розглядаючи спір,  суд першої інстанції, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.  
 
          На балансі ГУ НП у м. Києві перебуває гуртожиток АДРЕСА_4 (а.с.7).
          Відповідач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішних справ, рішенням ЖБК ГУМВС України в м. Києві від 17.07.2013 № 5 йому було надано кімнату № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1   у відомчому будинку для тимчасового проживання (гуртожитку) та було видано ордер №30 на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8). ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачів народився син ОСОБА_5 .
          
          Наказом ГУНП у м. Києві від 28.01.2016 № 61 о/с "Щодо особового складу" ОСОБА_1 зі служби в поліції звільнено, стаж роботи в поліції на день звільнення складає 07 років 03 місяці 27 днів (а.с. 12).
          Згідно довідки № 14 від 10.06.2019 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 в кімнаті№ НОМЕР_2 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та малолітній ОСОБА_5 , 2015 р.н. (а.с. 29).
          Рішенням Святошинського районного суд ум. Києва від 22.06.2016  шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 70).
          З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги  Головного управління Національної поліції у місті Києві зводились до виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітнього сина з кімнати № НОМЕР_2 у відомчому гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 132 ЖК України (УРСР).
 
          Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
          Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
          Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
           Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
           Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Установлено, що  відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2   є користувачами житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_2 на підставі ордеру №30 від  17.07.2013 (а.с.8). В подальшому після народження в зазначену кімнату був заселений малолітній син сторін - ОСОБА_3 .
            Заперечуючи проти заявлених вимог,  відповідач ОСОБА_2 вказувала, що вона перебуває з відповідачем ОСОБА_1 у розірваному шлюбі, є колишнім подружжям, що спірне житло є її єдиним місцем проживання та її малолітнього сина.  Вона та малолітній син  іншого житла  не мають, а вимога позивача порушує її права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції,            і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення,  у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
              Як встановлено вище, відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи (а.с.21-22) відповідачі зареєстровані : АДРЕСА_3 , а проживають ОСОБА_2 та малолітній син.
 
             Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що між ним та відповідачем ОСОБА_1   припинилися службові відносини, а тому  у ОСОБА_1 та його сім`ї відпала підстава для займання житлової площі у відомчому гуртожитку ГУНП у                м. Києві.
 
Разом з тим, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
              Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.
  
              Отже, сам факт припинення між Головним управлінням Національної поліції у м. Києві та ОСОБА_1 службових відносин не є безумовною підставою для виселення колишньої дружини та малолітньої дитини зі спірного житла.
 
             Пунктом 11 розділу І Положення про гуртожитки (в редакції чинній на час розгляду справи  ) передбачено, що виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до статті 132 ЖК УРСР.
 
            Таким чином, до спірних правовідносин щодо виселення з гуртожитку підлягає застосуванню стаття 132 ЖК УРСР. За правилами цієї норми права сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
 
             У статті 125 ЖК УРСР крім іншого зазначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: сім`ї військовослужбовців; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
 
             ЖК УРСР не містить поняття одинокої особи.
             Статтею 32 ЦК України встановлено, що неповнолітньою є особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Пленум Верховного Суду СРСР у пункті 19 постанови від 03 квітня 1987 року N 2 роз`яснив, що до одиноких осіб крім одиноким матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть відноситися, зокрема, розлучене подружжя, який залишився проживати в службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя, удовець, усиновитель, опікун (піклувальник). Крім того, враховуючи положення Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та пункт 16 постанови Пленуму Верховного суду СРСР від 09 грудня 82 року N 8 «Про практику застосування судами Основ житлового законодавства Союзу СРСР і Союзних Республік», до категорії одиноких осіб можуть бути віднесені і одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини (особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом вона не набуває прав повнолітньої раніше).
 
            При розгляді справи  судом першої інстанцій встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї  ОСОБА_1 , якому надавалось спірне житло з урахуванням членів сім`ї і проживає у спірному приміщенні гуртожитку разом із малолітнім сином, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.
 
            Відмовляючи у позові про виселення відповідача ОСОБА_1 судом встановлено, що останній на спірній жилій площі не проживає іще до пред`явлення позову до суду (а.с.71,72 т.1). Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та наданих сторонами доказів, яким надана відповідна юридична оцінка.
 
            Колегія суддів   повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав до задоволення позову в частині виселення відповідачів зі спірного житла.
 
            Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрутованості ухваленого рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення. 
 
            Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
            Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову про виселення та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного  рішення.
  
            Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга  представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду  представник позивача також не навів таких обставин, а тому апеляційна скарга на рішення суду підлягає відхиленню. 
   
             Проте, суд не  може  погодитись з додатковим рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 12 000 грн виходячи з наступного.
 
           Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
          Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
 
           Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
 
Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
 
При ухваленні рішення 27 листопада 2019 року судом першої інстанції  про відмову у задоволенні позовних вимог питання про професійну правничу допомогу не було вирішено. 
 
Додатковим рішенням від 22 січня 2020 року стягнуто з Головного управління Національної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_2 понесені витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн.
 
Як убачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 19 серпня 2019 року уклала з адвокатським об`єднанням «Інвікта» договір №1203-СК про надання послуг у сфері права.
Пунктом 3.2 визначено вартість послуг по цьому договору складає 1000 грн за годину роботи виконавця.
Пункт 3.4 визначає,що за результатами надання послуг та їх оплати сторони підписують акт приймання-передачі послуг.
Пункт 3.5 встановлює, що оплата гонорару виконавця та покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, який вказаний в цьому договорі.
Представником  ОСОБА_2 у справі був адвокат Кошеніченко С.М., який діяв на підставі ордеру серії КВ №154122 та вищезазначеного договору (а.с.80 т.1).
 
           На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідач ОСОБА_2 надала попередній розрахунок суми судових витрат на суму 25 000 грн, які відповідач поніс і які очікує понести (а.с.61), квитанції про оплату на 4500 та 14500 грн (а.с.124, 125 т.1), акти надання послуг від 03 жовтня та 08 жовтня 2019 року (а.с. 126, 127 т.1), детальний опис (розрахунок) робіт виконаних адвокатом (а.с.128 т.1).
          З наданих відповідачем документів вбачається, що не всі та не в повній мірі види правничої допомоги адвоката Кошеніченко С.М. були пов`язані зі справою  в розумінні закону.
        
          Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
          При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
 
           У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
            Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
           Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
 
            Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
          Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
 
           За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
 
           Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
 
          Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
          Враховуючи складність справи та виконані роботи  адвокатом, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката  до 4350 грн, що складає юридичний аналіз -1000 грн, відзив - 1000 грн, участь в судових засіданням 2,35 год. - 2350 грн.
 
         За таких обставин, з  Головного управління Національної поліції у місті Києві слід стягнути на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 4350 грн. 
      
         Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове додаткове  рішення не відповідає вимогам  ст. 263 ЦПК України  щодо законності й обґрунтованості,  що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення. В іншій частині вимог на правничу допомогу слід відмовити.
               
          Керуючись ст. ст.   376, 382, 383, 384  ЦПК України, колегія суддів ,-
 
п о с т а н о в и л а :
 
            Апеляційну  скаргу Панченка Богдана Сергійовича - представника Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року  залишити без задоволення.
            Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року  залишити без змін.
            Апеляційну  скаргу Панченка Богдана Сергійовича - представника Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення від 22 січня 2020 року задовольнити частково. 
            Додаткове  рішення Святошинського районного суду міста Києва від  22 січня 2020 року   скасувати та ухвалити нове, яким вимоги на правничу допомогу задовольнити частково. Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі               4350 грн. В іншій частині цих вимог відмовити.
 
            Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

                                                      Головуючий:
 
                                                     Судді: