ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 661/1638/20 Головуючий в І інстанції: Чирський Г.М.
Номер провадження: №22-ц/819/1469/20 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого         Майданіка В.В.,
       суддів:         Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.,
       секретар                Литвиненко В.О.,         

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 02 липня 2020 року, у складі судді Чирського Г.М., у справі за позовом Гребенюка Олександра Сергійовича, діючого від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
       
В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року у розмірі 11511,91грн станом на 16.03.2020 року, а також судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.
ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 07.05.2009 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами. 
Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався п.3.2. та п.3.3. Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.
Умови договору передбачають сплату процентів, а також штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором. Зокрема, наявна підписана позичальницею Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". 
Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачці надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримання картки, що додається). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2200,00грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додається до позовної заяви. 
На порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 16.03.2020 року виникла заборгованість у розмірі 11511,91грн, яка складається з: 
--- 2774,39грн – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту – 0,00грн, 2774,39грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
--- 1153,29грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
--- 6559,85грн – нарахована пеня;
--- 500,00грн – штраф (фіксована частина), 524,38грн – штраф (процентна складова). 

       У своїй заяві від 02.07.2020 року відповідачка зазначила, що позовні вимоги вона не визнає, просить застосувати позовну давність, а також повідомила, що останню картку вона отримала у квітні 2016 року з терміном дії до березня 2020 року (а.с.60).

Оскаржуваним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 02 липня 2020 року позов було задоволено частково, з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 07.05.2009 року станом на 16.03.2020 року у розмірі 2774,39грн як заборгованості за тілом кредиту, а також судовий збір у розмірі 506,58грн, а разом – на загальну суму 3280,97грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. 

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині відмовлених позовних вимог (про стягнення відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки) та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому послалася на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, зазначила, що судом першої інстанції не було враховано положення ч.1 ст.634, ч.2 ст.642 ЦК України, за якими з урахуванням наданих доказів слід дійти висновку про те, що у даному випадку кредитний договір був укладений шляхом ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, оформлення і підписання анкети-заяви та Довідки про умови кредитування, у якій визначені основні умови кредитування з використанням кредитної картки, а саме: тип кредиту, базова процентна ставка (3% на місяць або 36% на рік), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір та порядок нарахування пені і штрафу. 
Також вказала, що поза увагою суду залишилось і те, що відповідачка зверталася до банку з метою перевипуску карти, отримала перевипущену карту з новим номером та продовженим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Відповідачка користувалася картками, знімала кредитні кошти, частково погашала заборгованість за кредитом. Тобто, вона визнавала укладення кредитного договору, вчиняла дії, спрямовані на його виконання.
Також зазначила, що суд залишив поза увагою й те, що у цій справі не може бути взято до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою у постанові від 03.07.2019 року у справі № 750/6058/17, оскільки вона висловлена у справі, правовідносини у якій не є тотожними таким, що встановлені у цій справі. Зокрема, у цій справі позивач просив стягнути проценти відповідно до ст.625 ЦК України. Умови ж кредитного договору передбачають стягнення неустойки.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 1153,29грн, про стягнення 500,00грн штрафу (фіксована частина), 524,38грн штрафу (процентна складова), а також про стягнення нарахованої пені у розмірі 6559,85грн і не оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 2774,39грн заборгованості за тілом кредиту. 

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. 

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 06.09.2019 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.42-43). 

Відповідач  ОСОБА_2 подала 07.05.2009 року Анкету-заяву (а.с.24).

В ній вказані детальні дані про відповідачку, зазначено про наступне: що позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Пам`яткою й Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг; що вона (позичальниця) ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання послуги і Тарифами. 

Наявна підписана відповідачкою Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", в якій викладена інформація щодо типу карти, процентної ставки та відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань. Зокрема, вона містить положення про процентну ставку в розмірі 3% на місяць, про порядок повернення кредиту (щомісяця до 25 числа місяця, наступного за поточним, 7% від заборгованості, але не менше 50,00грн), а також про відповідальність у вигляді штрафу за прострочення більше ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою – 500,00грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, а також у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.26-31).

Зазначені Умови та Правила підпису позичальниці (відповідачки) не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 07.05.2009 року станом на 16.03.2020 року у відповідачки перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 11511,91грн, яка складається з: 
--- 2774,39грн – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту – 0,00грн, 2774,39грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
--- 1153,29грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
--- 6559,85грн – нарахована пеня;
--- 500,00грн – штраф (фіксована частина), 524,38грн – штраф (процентна складова) (а.с.7-14). 

Відповідно до довідки, наданої позивачем, відповідачу за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року було відкрито кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 06/12, у подальшому було надано наступні карти: № НОМЕР_2 з датою відкриття 23.05.2012 року та терміном дії 05/16, № НОМЕР_3 з датою відкриття 20.05.2016 року та терміном дії 05/20, № НОМЕР_3 з датою відкриття 08.09.2016 року та терміном дії 05/20 (а.с.23).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування за вказаним договором первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 0,00грн, у подальшому він збільшився до 1300,00грн, до 2000,00грн, 2200,00грн. У подальшому Банк зменшив кредитний ліміт до 00,00грн з 21.07.2018 року (а.с.22).

Також позивачем надано банківську виписку за період з 07.05.2009 року по 01.03.2020 року (за вказаними картками), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.15-21).

Згідно вказаної виписки відповідачка користувалася картками, знімала кредитні кошти, частково погашала заборгованість за кредитом остання операція, зокрема до середини 2016 року з використанням картки вона регулярно поповнювала мобільний телефон, знімала готівку, поповнювала картку тощо.

Задовольняючи частково позовні вимоги й відмовляючи за спливом позовної давності у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що є невстановленими обставини щодо перевипуску кредитної платіжної картки № НОМЕР_1 від 07 травня 2009 року зі строком дії до 06/12 із видачею у подальшому інших кредитних карток з іншими термінами дії (останньої – до 05/20), а тому кінцевий строк кредитування у справі становить 01 червня 2012 року, що відповідає строку дії картки № НОМЕР_1 , виходив з початку перебігу 3-річного строку позовної давності з 31 травня 2012 року(кінцевого терміну дії картки), здійснення 22.10.2019 року останнього платежу на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором (у розмірі 08,38грн), а також виходив з того, що банк звернувся з позовом в частині стягнення відсотків та неустойки поза строком позовної давності. 

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 

У справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що відповідачці (позичальниці) було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 06/12, у подальшому було надано наступні карти: № НОМЕР_2 з датою відкриття 23.05.2012 року та терміном дії 05/16, № НОМЕР_3 з датою відкриття 20.05.2016 року та терміном дії 05/20, № НОМЕР_3 з датою відкриття 08.09.2016 року та терміном дії 05/20, первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 0,00грн, у подальшому він збільшився до 1300,00грн, до 2000,00грн, 2200,00грн. У подальшому Банк зменшив кредитний ліміт до 00,00грн з 21.07.2018 року. 

Відповідачка, погашаючи заборгованість за кредитом, тим самим прийняла умови договору та погодилася з ними. 

Відповідно до п.п.3.2, 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 5.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Пункт 8 Умов та Правил надання банківських послуг передбачає відповідальність позичальника за невиконання чи неналежне виконання умов договору, зокрема і у вигляді сплати штрафу.

Заява позичальника не містить відомостей про кредитний ліміт, про базову процентну ставку та про відповідальність за порушення зобов`язань. 

Однак, відповідачка (позичальниця) підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", в якій викладена інформація щодо типу карти, процентної ставки та відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань.

Відповідачкою вказані обставини не заперечуються.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Судом першої інстанції не зроблено однозначного висновку щодо того, чи є Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.26-31), надані позивачем, складовими укладеного між сторонами кредитного договору. 

Побічно, стягуючи 2774,39грн заборгованості за простроченим тілом кредиту (помилково вказаних судом як заборгованість за поточним тілом кредиту), що не є предметом перегляду справи за цією апеляційною скаргою, суд виходив з ч.2 ст.530 ЦК України, яка, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 підлягає застосуванню у правовідносинах, в яких встановлено, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовими укладеного між сторонами кредитного договору і що строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги. З іншого боку, відмовляючи у стягненні відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки, суд виходив з пропуску позовної давності, що можливе за умови того, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовими укладеного між сторонами кредитного договору та є неможливим при застосуванні ч.2 ст.530 ЦК України. 

З цього приводу апеляційний суд враховує позицію відповідачки, висловлену в її заяві від 02.07.2020 року, в якій вона позов не визнає, просить застосувати позовну давність та повідомила про отримання нею останньої картки у квітні 2016 року з терміном дії до березня 2020 року. Тобто, відповідачка по суті не заперечує проти того, що Умови та Правила надання банківських послуг, надані позивачем, є складовими укладеного між нею та позивачем кредитного договору. Вона не заперечує й проти отримання нею перевипущених кредитних карток, які зазначені позивачем.

А тому є необґрунтований висновок суду першої інстанції про те, що є невстановленими обставини щодо перевипуску кредитної платіжної картки № НОМЕР_1  від 07 травня 2009 року зі строком дії до 06/12  із видачею у подальшому інших кредитних карток з іншими термінами дії (останньої – до 05/20), а як наслідок – те, що кінцевий строк кредитування у справі становить 01 червня 2012 року, що відповідає строку дії картки №  НОМЕР_1 , що дало суду першої інстанції підстави для висновку про відмову в позові в частині стягнення відсотків та неустойки через пропуск позовної давності.

Отже, факт перевипуску карт є встановлений і відповідачкою не заперечується. 

За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.

Судом встановлено, що відповідачці за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року було відкрито кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 06/12, у подальшому було надано наступні карти: № НОМЕР_2 з датою відкриття 23.05.2012 року та терміном дії 05/16, № НОМЕР_3 з датою відкриття 20.05.2016 року та терміном дії 05/20, № НОМЕР_3 з датою відкриття 08.09.2016 року та терміном дії 05/20. 

Тобто, строк дії договору є 31.05.2020 року.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, є обґрунтованими. Відповідачка жодним чином не заперечила їх розмір, не надавши належних та допустимих доказів на спростування вказаного позивачем розміру відсотків.

Такими ж (тобто обґрунтованими) є також і вимоги банку про стягнення штрафу. При цьому апеляційний суд враховує таке.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст.550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку та комісію припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц від 31 жовтня 2018 року).

З урахуванням наведеного, терміну дії картки до 05/20, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення нарахованих до 16.03.2020 року інших платежів за кредитом, тобто штрафу в розмірі 1024,38грн (у тому числі 500,00грн фіксованої частини та 524,38грн процентної складової). Відповідачкою на спростування вказаного розміру штрафу не надано жодних належних та допустимих доказів.

На думку апеляційного суду заборгованість за пенею в розмірі 6559,85грн стягненню не підлягає з огляду на таке. 

Вимога про стягнення пені та вимога про стягнення штрафу позивачем у своєму позові конкретно не обґрунтовані. 

Підписана відповідачкою Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" містить позицію про відповідальність у вигляді штрафу за прострочення більше ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою – 500,00грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, а також у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення. Оскільки юридична відповідальність позичальника у вигляді сплати штрафу встановлена за порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання, і таке ж саме порушення вказане по суті як підстава для стягнення пені, їх одночасне застосування за одне і те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених ст.61 Конституції України. 
А тому, за недоведеності позивачем іншого, апеляційний суд вважає, що з заявлених одночасно двох вимог (стягнення пені та штрафу), не підлягає задоволенню з підстави порушення положень, закріплених ст.61 Конституції України, вимога про стягнення пені в розмірі 6559,85грн, як така, що є більш обтяжливою для відповідачки у порівнянні з вимогою про стягнення штрафу (500,00грн – штраф (фіксована частина), 524,38грн – штраф (процентна складова)). 

Отже, суд першої інстанції, відмовивши за спливом позовної давності у стягненні відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки (штрафу й пені), не звернув увагу на те, що позовна вимога за вказаними вимогами не спливла, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення відсотків за ст.625 ЦК України в розмірі 1153,29грн та штрафу в розмірі 1024,38грн (у тому числі 500,00грн фіксованої частини та 524,38грн процентної складової), натомість через недотримання положень, закріплених ст.61 Конституції України, задоволенню не підлягає за необґрунтованістю вимога про стягнення пені в розмірі 6559,85грн.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови за спливом позовної давності в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки (штрафу й пені), відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, слід скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків за ст.625 ЦК України в розмірі 1153,29грн та штрафу в розмірі 1024,38грн (у тому числі 500,00грн фіксованої частини та 524,38грн процентної складової) та про відмову за необґрунтованістю в позові про стягнення пені в розмірі 6559,85грн.
В частині задоволення позовної вимоги про стягнення 2774,39грн як заборгованості за тілом кредитув апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось. 

В решті доводи апеляційної скарги в тій їх частині, що стосуються необхідності стягнення пені в розмірі 6559,85грн, до уваги не приймаються, оскільки суперечать ст.61 Конституції України.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України: 
--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1); 
--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову – на відповідача;
2) у разі відмови в позові – на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

Позовні вимоги пред`явлено на суму 11511,91грн, задоволено їх на суму 4952,06грн (2774,39 + 1153,29 + 1024,38). Тобто, позовні вимоги задоволено на 43,01% (4952,06 х 100% : 11511,91).

Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог на 43,01%, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в 2102,00грн при поданні позову (а.с.44), в розмірі 904,07грн. Відтак, в частині розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції слід змінити, збільшивши розмір судових витрат, стягнутих з відповідачки на користь позивача, з 506,58грндо 904,07грн. 

Також, із заявлених в апеляційній скарзі вимог на 8737,52грн (1153,29грн + 6559,85грн + 1024,38грн) задоволено таких на 2177,67грн (1153,29грн + 1024,38грн), тобто вимоги за апеляційною скаргою задоволено на 24,92%. При поданні апеляційної скарги позивач поніс судові витрати в розмірі 3153,00грн сплаченого в установленому законом розмірі судового збору (а.с.84). Відтак, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 785,72грн (3153,00грн х 24,92% : 100%), понесені сплатою при поданні апеляційної скарги судового збору. 

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ст.61 Конституції України, ст.ст.525, 526, 610, 611, ч.2 ст.625, ст.ст.1048-1050 ЦК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 02 липня 2020 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до  ОСОБА_1 про стягнення відсотків за ст.625 ЦК України та неустойки (штрафу й пені) скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відсотки за ст.625 ЦК України в розмірі 1153,29грн та штраф в розмірі 1024,38грн (у тому числі 500,00грн фіксованої частини та 524,38грн процентної складової). 

В позові Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до  ОСОБА_1 про стягнення пені в розмірі 6559,85грн відмовити за необґрунтованістю. 

Це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 2774,39грн як заборгованості за тілом кредитув апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось. 

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, збільшивши розмір судових витрат, стягнутих з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", з 506,58грндо 904,07грн. 

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги, в розмірі 785,72грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 13 жовтня 2020 року.

Головуючий                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді:                                                _ _ _ _ _ _ _ _ _          О.В. Кутурланова

                                               _ _ _ _ _ _ _ _ _          Н.В. Орловська