ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14411/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 листопада 2020 року                                                                                м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Зуєнко Д.П., за участі представника позивача Дячук А.В., представників відповідача Німчук Р.В., Бударін М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Апарату Ради національної безпеки і оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу          

                                                       В С Т А Н О В И В : 
          
Історія справи.
09.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України з урахуванням уточнень, просив: визнати дії посадових осіб Апарату Ради національної безпеки і оборони України щодо звільнення ОСОБА_1 неправомірними;  визнати наказ керівника Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 17.10.2017 року № 463-к щодо звільнення ОСОБА_1 з державної служби протиправним; скасувати наказ керівника Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 17.10.2017 року № 463-к щодо звільнення ОСОБА_1 з державної служби;  зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що щодо позивача мало місце зміна істотних умов праці, і тому відповідно до ч.4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» він вважається, що є таким, що погодився на проходження державної служби, оскільки не подавав заяв про звільнення чи переведення, внаслідок чого його звільнення є протиправним. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2018, залишене без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2018, у задоволенні позовних вимог було відмовлено (т.1 а.с. 251, т.2 а.с.93).
Постановою Верховного Суду від 27.11.2019 судові рішення у вказаній справі було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.3 а.с.3) 
Приймаючи у справі рішення Верховний Суд зазначив, що у судових рішеннях не проаналізовано  укази Президента України від 15.04.2014 № 406/2014, від 27.01.2015 № 37/2015, від 25.04.2016 № 171/2016 і  від 14.04.2017 № 109/2017, які визначали структуру Апарату РНБО у відповідні періоди часу, не порівняно штатні розписи Апарату РНБО, затверджені на виконання вказаних розпорядчих актів, та не з`ясовано, яких змін зазнав департамент з питань воєнної безпеки, який позивач вперше очолив у квітні 2014 року, зокрема: яку назву мали відповідні структурні підрозділи Апарату РНБО у 2015, 2016 і 2017 роках, чи однакові були їхні завдання і функції, які основні посадові обов`язки та кваліфікаційні вимоги були встановлені для керівників цих підрозділів, а також у якому порядку здійснювалось переведення позивача на відповідні посади. Тому, наголосив судом касаційної інстанції, без установлення вказаних обставин неможливо зробити висновок про те, що потягла за собою зміна структури Апарату РНБО у 2017 році: скорочення займаної позивачем посади, зміну істотних умов державної служби або зміну назви структурного підрозділу (посади) без зміни основних посадових обов`язків позивача, що має наслідком виключно внесення відповідного запису у трудову книжку.
03.02.2020 представником позивача було подано заяву про збільшення (доповнення) позовних вимог, якою просив визнати протиправним і скасувати з моменту прийняття абзац другий пункту 5.5 Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНОБО України в частині вимоги щодо наявності у кандидата на посаду керівника служби наукового ступеня доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування.
Додатково позивач зазначив, що його кваліфікації відповідала посада голови служби з питань безпеки у воєнній сфері, проте, відповідно до абзацу другого пункту 5.5. Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНБО України, затвердженого розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 01.06.2017 № 14/2017, зазначено, що на посаду керівника служби може бути призначена особа, яка має науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування. 
Вказані (доповнені) позовні вимоги були прийняті судом першої інстанції та зроблений відповідний аналіз та висновки щодо їх обґрунтованості. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 30.07.2020 позовні вимоги задоволено у повному обсязі: визнано дії посадових осіб Апарату Ради національної безпеки і оборони України щодо звільнення ОСОБА_1 неправомірними; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 17.10.2017 року № 463-к щодо звільнення ОСОБА_1 з державної служби, зобов`язано Апарат Ради національної безпеки і оборони України поновити ОСОБА_1 на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України на рівнозначній посаді з дня звільнення - 17.10.2017, стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня наступного за днем звільнення по день постановлення рішення суду в сумі 574563, 45 грн., допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді з 17.10.2017 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18187, 62  грн.     
Приймаючи у справі рішення, суд першої інстанції зазначив, що проаналізувавши зміни у структурі апарату РНБО України, які зокрема стосувалася і посад, які займав позивач та які було йому запропоновано у зв`язку з ліквідацію служби з питань оборони, суд дійшов висновку, що в даному випадку мала місце зміна істотних умов державної служби, враховуючи зміну основних посадових обов`язків позивача за посадами: керівника служби з питань оборони та запропонованої йому посади керівника служби з питань мобілізації. Враховуючи викладене, на переконання суду, відповідач мав діяти виключно за процедурою, встановленою ст. 43 Закону України «Про державну службу», яка не передбачає звільнення працівника за ініціативою суб`єкта призначення, натомість, якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
          Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що протягом 2014-2017 декілька разів змінювалась структура Апарату РНБО. Внаслідок ліквідації служби з питань оборони та виведення із штатного розпису посади керівника цієї служби, яку очолював позивач, мало місце не зміна істотних умов праці позивача, а скорочення посади яку займав позивач. Крім того, апелянт наголосив, що позивачу було запропоновано посаду, проте позивач від запропонованої посади відмовився, оскільки від нього не надійшла відповідна заява, і оскільки, позивач був попереджений про переведення, а в апараті були відсутні інші вакантні посади, які могли б бути запропоновані позивачу згідно з його кваліфікації, то позивач підлягав звільненню з державної служби з посади керівника служби з питань оборони на підставі п. 1ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». 
          Також апелянт вказав, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки прийняв до провадження додаткові позовні вимоги, не звернув уваги на строк звернення до суду з такими позовними вимогами, і вийшов за межі позовних вимог.
          Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції, проте вказує, що судове рішення підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення пунктом щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування з моменту прийняття абзацу другого пункту 5.5 Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНОБО України в частині вимоги щодо наявності у кандидата на посаду керівника служби наукового ступеня доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування.
У судовому засіданні представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги. 
Представник позивача у судове засідання заперечував проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши свої заперечення щодо апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін,   перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з огляду на таке.  

Обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що статтею 2 Указу Президента України від 15.04.2014 № 406/2014 "Питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" затверджено структуру Апарату РНБО України, що передбачала функціонування в цьому державному органі департаменту з питань воєнної безпеки.
Згідно з штатним розписом Апарату РНБО, затвердженим 18 квітня 2014 року та Положенням про департамент з питань воєнної безпеки, затвердженим розпорядженням Секретаря РНБО від 24.04.2014 № 31/2/2014, до складу департаменту входили два управління: управління діяльності Збройних Сил та інших військових формувань та управління військово-промислової політики та ВТС. До основних обов`язків керівника департаменту входило забезпечення ефективного виконання підрозділом завдань у визначених сферах.
Розпорядженням Секретаря РНБО від 24.04.2014 № 199/2014-к ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника департаменту з питань воєнної безпеки Апарату РНБО.
Згідно статті 2 Указу Президента України від 27.01.2015 № 37/2015 "Питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" було затверджено нову структуру Апарату РНБО України, що передбачала функціонування в цьому державному органі: служби з питань оборони та служби з питань оборонно - промислового комплексу та військово-технічного співробітництва. Департамент з питань воєнної безпеки новою структурою передбачений не був.
Згідно з штатним розписом Апарату РНБО, затвердженим 28 січня 2015 року та Положенням про службу з питань оборони, затвердженим розпорядженням Секретаря РНБО від 30.01.2015 № 10/2015адмін, до складу служби увійшли два управління: управління з питань Збройних Сил та інших військових формувань та управління з питань мобілізації та оборони. Питання військово-промислової політики та ВТС були передані згідно Указом Президента України до компетенції служби з питань оборонно-промислового комплексу та військово-технічного співробітництва Апарату РНБО України. До основних обов`язків керівника служби з питань оборони увійшло забезпечення ефективного виконання підрозділом завдань у сферах підготовки пропозицій РНБО щодо визначення концептуальних підходів і напрямів забезпечення національної безпеки і оборони в воєнному аспекті, стану реалізації програм реформування Збройних Сил на інших військових формувань, модернізації системи мобілізаційної підготовки, використання надлишкового нерухомого військового майна і земель оборони тощо.
Про ліквідацію департаменту з питань воєнної безпеки та скорочення посади, яку займав позивач, ОСОБА_1 було письмово попереджено 03.02.2015 року та запропоновано продовжити роботу в Апараті РНБО на посаді керівника служби з питань оборони.
Розпорядженням Секретаря РНБО від 03.02.2015 № 29/2015-к ОСОБА_1 призначено керівником служби з питань оборони Апарату РНБО.
У зв`язку з набранням чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, Указом Президента України від 25.04.2016 № 171/2016 "Питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" внесені зміни до Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, згідно з якими розмежовано компетенцію між Секретарем РНБО України та керівником Апарату РНБО України, який очолив цей державний орган, але залишився у підпорядкуванні Секретаря РНБО України. За Секретарем РНБО України як особою, що займає політичну посаду, Президент України залишив повноваження щодо координації та контролю за діяльністю Апарату РНБО України.
Зміни у структурі Апарату РНБО України, що були внесені згідно із згаданим указом, а відтак і зміни у штатному розписі Апарату РНБО України, затверджені 29 квітня 2016 року, не торкнулися назви та функціональних обов`язків та завдань служби з питань оборони, яку на той час очолював позивач.
Статтею 1 Указу Президента України від 14.04.2017 № 109/2017 "Про деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" затверджено нову структуру Апарату РНБО України, що передбачала функціонування в цьому державному органі служби з питань мобілізації, служби з питань безпеки у воєнній сфері та служби з питань оборонно-промислового комплексу та військово-технічного співробітництва. Служба з питань оборони новою структурою передбачена не була.
На виконання зазначеного Указу Президента України 01.06.2017 Секретарем РНБО затверджено штатний розпис Апарату РНБО на 2017 рік та положення про його самостійні структурні підрозділи.
Згідно з цим штатним розписом та Положенням про службу з питань мобілізації, затвердженим розпорядженням Секретаря РНБО від 01.06.2017 № 14/2017, у складі служби інші підрозділи не утворювалися.
Про ліквідацію служби з питань оборони та скорочення посади, яку займав позивач, ОСОБА_1 письмово попереджено 16.08.2017 року, в той час коли його було офіційно ознайомлено із повідомленням про реорганізацію структури Апарату РНБО України, внаслідок якої служба з питань оборони ліквідовано, а штат працівників цієї служби - скорочено.
Одночасно із зазначеним повідомленням про наступне вивільнення ОСОБА_1 було запропоновано продовжити державну службу в Апараті РНБО України на рівнозначній посаді керівника служби з питань мобілізації, яка відповідала його кваліфікації.  
Позивач відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з вказаним повідомленням, проте у позовній заяві не заперечив обставин ознайомлення його з повідомленням та пропозиції посади.
Службовою запискою від 17.10.2017 № 12/85-к керівник служби управління персоналом Апарату РНБО поінформував керівника Апарату РНБО про те, що від ОСОБА_1 не надійшло заяви про призначення його на запропоновану посаду керівника служби з питань мобілізації.
17.10.2017 наказом керівника Апарату РНБО № 463-к ОСОБА_1 звільнено з державної служби у зв`язку з реорганізацією структури Апарату РНБО відповідно до пункту 1 частини першої    статті 87 Закону України "Про державну службу".
Зазначені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, та не є спірними.

Нормативно-правове  обґрунтування.

Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частина шоста  статті 43 Конституції України  гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Законом України «Про державну службу» (надалі - Закону № 889-VIII в редакції на день виникнення спірних правовідносин) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга вказаної статті).
Посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону (п.4 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII).
Рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону № 889-VIII підставами для зміни істотних умов державної служби є: ліквідація або реорганізація державного органу; зменшення фонду оплати праці державного органу; скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.
Частиною третьою статті 43    Закону № 889-VIII визначено, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).
Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов`язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов`язків (частина друга статті 43    Закону № 889-VIII).
За змістом частини четвертої статті 43    Закону № 889-VIII про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до їх зміни (абзац перший). 
У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої    статті 83 цього Закону    або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби (абзац другий).
Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби (абзац третій).
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді
Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

               Висновки суду в межах доводів апеляційної скарги.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що зміна істотних умов державної служби в порядку статті 43  Закону № 889-VIII може мати місце у випадку, якщо такі зміни стосуються посади, яку обіймає державний службовець, і після настання цих змін він буде обіймати фактично ту ж посаду, проте із відповідними змінами (зокрема, розширення або звуження кола посадових обов`язків, переміщення посади в інший структурний підрозділ державного органу, наслідком чого, серед іншого, є зміна назви посади).
Матеріалами справи підтверджено, що до основних обов`язків керівника служби з питань оборони входило: забезпечення ефективного виконання підрозділом завдань у сферах підготовки пропозицій РНБО щодо визначення концептуальних підходів і напрямів забезпечення національної безпеки і оборони в воєнному аспекті, стану реалізації програм реформування Збройних Сил на інших військових формувань, модернізації системи мобілізаційної підготовки, використання надлишкового нерухомого військового майна і земель оборони тощо.
До основних обов`язків керівника служби з питань мобілізації увійшло: забезпечення ефективного виконання підрозділом завдань у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації, аналізу стану комплектування особовим складом Збройних Сил та інших військових формувань, аналіз стану їх боєготовності, координація та здійснення контролю за збереженням військової техніки, озброєння, боєприпасів, вибухових речовин на арсеналах та у військових частинах тощо, а також координація діяльності органів виконавчої влади з питань цивільного захисту. 
Отже, проаналізувавши зміни у структурі апарату РНБО України, які зокрема стосувалися і посад, які займав позивач, та яку йому  було запропоновано, та зміни основних посадових обов`язків позивача за посадами:  керівника служби з питань оборони та керівника служби з питань мобілізації, вбачається, що в даному випадку мало місце зміна істотних умов державної служби, про що правильний зробив висновок суд першої інстанції, приймаючи до уваги положення п.3 ч.1 статті 43 Закону № 889-VIII. 
З вищевикладених обставин не заслуговують уваги доводи апелянта про скорочення посади позивача, а не зміна істотних умов праці позивача. 
Правильним є і інший висновок суду першої інстанції, що відповідач мав діяти виключно за процедурою, встановленою ст. 43 Закону№ 889-VIII, яка не передбачає звільнення працівника за ініціативою суб`єкта призначення, натомість, якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.
Тобто, позивач, не подавши заяву про звільнення чи про переведення, таким чином надав згоду на продовження проходження державної служби, мовчазна згода, що узгоджується з приписами абзацу 3 ч. 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу».
На підставі вказаного, колегія суддів дійшла висновку про правильність висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним звільнення позивача та  скасування наказу про його звільнення.
Враховуючи положення статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на посаді з дня незаконного звільнення та з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, яка обраховується відповідно до положень Порядку № 100. 
Виходячи з того, що розмір середньоденної заробітної плати позивача не є спірною і складає 826.71грн. (т.3 а.с.41), обрахування судом першої інстанції виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу проведено з дотриманням Порядку № 100.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивача на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України на рівнозначній посаді з дня звільнення з 17.10.2017 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня наступного за днем звільнення по день постановлення судом першої інстанції рішення у розмірі 574563,45 грн.
          Щодо інших доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме безпідставне прийняття до провадження додаткових позовних вимог з пропущенням строку звернення до суду з такими позовними вимогами, та безпідставне їх розгляду, колегія судді зазначає наступне.
Згідно матеріалів справи, 09.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України з урахуванням уточнень, просив: визнати дії посадових осіб Апарату Ради національної безпеки і оборони України щодо звільнення ОСОБА_1 неправомірними;  визнати наказ керівника Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 17.10.2017 року № 463-к щодо звільнення ОСОБА_1 з державної служби протиправним; скасувати наказ керівника Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 17.10.2017 року № 463-к щодо звільнення ОСОБА_1 з державної служби;  зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі в Апараті Ради національної безпеки і оборони України та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Після скасування Верховним Судом всіх судових рішень у цій справі та повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду з урахуванням висновків касаційної інстанції, 03.02.2020 представником позивача було подано заяву про збільшення (доповнення) позовних вимог:  визнати протиправним і скасувати з моменту прийняття абзац другий пункту 5.5 Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНОБО України в частині вимоги щодо наявності у кандидата на посаду керівника служби наукового ступеня доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування.
Вказані (доповнені) позовні вимоги були прийняті судом першої інстанції та зроблений висновок, що, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини щодо суперечності абзацу другого пункту 5.5. Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНБО України приписам Закону України «Про державну службу», наявні достатні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання протиправним і скасувати з моменту прийняття абзацу другий пункту 5.5 Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНОБО України в частині вимоги щодо наявності у кандидата на посаду керівника служби наукового ступеня доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування.
Проте, судом першої інстанції питання щодо вказаних позовних вимог не було вирішено у резолютивній частині судового рішення.
Пунктом 1 частини 1 статті 252 КАС України передбачено, якщо щодо однієї із позовних вимог з приводу якої досліджувалися докази не ухвалено рішення, то це є підставою для ухвалення судом додаткового рішення за ініціативою учасника справи чи з власної ініціативи суду першої інстанції. 
          Крім того, окремо необхідно зазначити, що підстав для направлення судом апеляційної інстанції справи до суду першої інстанції для прийняття додаткового рішення на час розгляду справи не було. 
Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують уваги, оскільки судом першої інстанції в цій частині не було постановлено рішення, а додаткове рішення у справі на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції постановлено не було.
Після вирішення судом першої інстанції питання про постановлення додаткового рішення щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування з моменту прийняття абзацу другого пункту 5.5 Положення про службу з питань безпеки у воєнній сфері Апарату РНОБО України в частині вимоги щодо наявності у кандидата на посаду керівника служби наукового ступеня доктора філософії (кандидата наук) відповідного спрямування, та у разі їх оскарження в апеляційної порядку, суд апеляційної інстанції буде мати можливість висловитися щодо обґрунтованості цих позовних вимог.
Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог  ст. 242 КАС України.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до  ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Повний текст постанови виготовлено 16.11.2020 р.
Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
    
                                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Апарату Ради національної безпеки і оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 р. - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                                                                                                                           

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель