ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 р. 	Справа № 520/1557/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.04.2020 по справі № 520/1557/2020
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління Державної податкової служби у Харківській області 
про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,
ВСТАНОВИВ:
          У лютому 2020 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області( далі - ГУ ДПС у Харківській обл., відповідач), в якому просив:
          - визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу ( недоїмки) № Ф- 12667-56-У від 23.01.2020;
          - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській обл. на його кристь суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. 
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 адміністративний позов задоволено.
          Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Харківській обл. про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12667-56-У від 23.01.2020;
          Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській обл. судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ ДПС у Харківській обл. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване      рішення та ухвалити   постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що станом на 01.01.2020 згідно інтегрованої картки платника ( далі - ІКП) ІС «Податковий блок» ( КБК 71040000) за ОСОБА_1 обліковується борг у сумі 26539,26 грн, який зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) та перебував на спрощеній системі оподаткування  як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування (далі - ЄСВ, єдиний внесок) з 29.07.2008 по 28.02.2020, а тому оскаржувана вимога про сплат боргу зі сплати єдиного внеску (за період 2017 року,  І-ІV квартал 2018 року, та І-ІІІ квартал 2019 року) є законною. 
           27.05.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській обл. залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору. 
           25.06.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі № 520/1557/2020 після усунення недоліків відповідачем.
           17.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)
          Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
          Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
           28.02.2020 до ЄДР внесено запис 24800060002099357 про припинення підприємницької діяльності позивача.
          За даними ІКП ІС «Податковий блок» станом на 01.01.2020 за ОСОБА_1 обраховується заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 26539,26 грн., яка складається з нарахованої суми єдиного внеску від 19.04.2018 (сума ЄСВ за 2017) у розмірі 8448,00 грн., нарахування ЄСВ за І квартал 2018 у розмірі 2457,18 грн., за ІІ квартал 2018 у сумі 2457,18 грн., за ІІІ квартал 2018 у розмірі 2457,18 грн., за ІV квартал 2018 у розмірі 2457,18 грн., за І квартал 2019 у розмірі 2754,18 грн., за ІІ квартал 2019 у розмірі 2754,18 грн., за ІІІ квартал 2019 у розмірі 2754,18 грн.
          На підставі зазначених відомостей податковим органом сформовано та направлено на адресу позивача вимогу від 23.01.2020 №Ф-12667-56-У про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ у розмірі 26539,26 грн.
          Вважаючи податкову вимогу протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
          Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є застрахованою особою в розмінні Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 № 2464-VI ( далі - Закон №2464), за якого єдиний внесок за спірний період частково нараховував та сплачував роботодавець, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12667-56-У від 23.01.2020 винесена відповідачем із порушення норм чинного законодавства. 
           Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає. 
          Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК) в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом №2464.
          Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону №2464 єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Згідно з п.3, п.10 ч.1 ст.1 вказаного Закону застрахованою особою є фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальник  - це роботодавець та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
          Приписами абз.2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
          Пунктом 4 ч.1 вказаної статті встановлено, що до платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування 
          Відповідно до абз.1 п.1 та п. 2 ч.1 ст. 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у п. 4 ч.1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
          Колегія суддів зауважує, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.
          Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець),  задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464 встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.
          Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору  єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
          Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в податкових органах  як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
          Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI викладений Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, ухвалених в інших справах,  зокрема в постанові від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, які з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування судом при вирішенні спірних правовідносин.
          Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до відомостей трудової книжки серії ВБ №111041, копія якої міститься у матеріалах справи, працював на посаді оператора відеозапису в ТОВ "ЮЛІС-А" з 06.05.2015 по 19.12.2018, а з 10.07.2019 по теперішній час працює підсобним робітником у ФОП ОСОБА_3 . 
          У досліджуваний податковим органом період роботодавцями за позивача сплачено ЄСВ з 01.01.2017 по 31.12.2018 року та з 01.07.2019 по 29.02.2020, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 від 02.04.2020.
          Враховуючи викладені вище правові норми та сплату за позивача єдиного внеску  роботодавцями за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, з 01.07.2019 по 29.02.2020, що підтверджено наданими до суду належними доказами, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваної податкової вимоги щодо сплати податкового боргу за період з I-IV квартал 2017 року, I-IV квартал 2018 року, та ІІІ - IV квартал 2019 року та погоджується з рішенням суду про необхідність її скасування за цей період. 
          Оскільки із нарахованої, згідно оскаржуваної вимоги, суми ЄСВ неможливо виокремити суму нарахованого ЄСВ за І-ІІ квартал 2019 року, а також враховуючи те, що податковим органом не було надано належно правової оцінки сплати позивачем єдиного внеску за 2017-2019 роки, як найманим працівником, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної вимоги, як винесеної з порушенням норм чинного законодавства. 
          Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року  по справі № 520/1557/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	Т.С. Перцова    О.А. Спаскін