Номер провадження: 22-ц/813/5897/20 
Номер справи місцевого суду: 523/6942/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.11.2020 року                                                                 м. Одеса

       Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки,
                                         В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2005 року № 3262 належала земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6522384300:02:044:0024 та дачний будинок за тією ж адресою.
02 квітня 2011 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 , на підставі довіреності, завіреною приватним нотаріусом Гошовою В.В., розпоряджатися вищевказаним його майном, зокрема займатись питанням продажу належного позивачу майна.
10 липня 2017 року позивачу стало відомо, що належне йому на праві власності майно вибуло з його володіння та тепер належить дружині ОСОБА_3 – ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2011 року.
Як зазначає позивач, він не знав про відчуженням ОСОБА_3 належного йому майна, а тим більше не отримував від нього грошових коштів. Довіреність видавалася строком на три роки та протягом дії довіреності ОСОБА_3 не ставив до відома ОСОБА_2 про відчуження ним майна.
Оскільки ОСОБА_3 відмовляється в добровільному порядку повертати грошові кошти за продаж належного позивачу майна, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно договору-купівлі продажу від 23 серпня 2011 року спірний будинок та земельна ділянка за домовленістю сторін відчужувалися на користь ОСОБА_1 за ціною 427 742 грн. При цьому, відповідно технічної інвентаризації, вартість дачного будинку становить 427 742 грн., а земельна ділянка, згідно звіту експерта, становить 62 601 грн. Таким чином, земельна ділянка відчужена відповідачем безоплатно, що суперечить укладеної між сторонами довіреності. Загальна сума, що повинна бути передана довірителеві складає 490 343 грн, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 61 512 доларів США. У зв`язку з тим, що відповідач не передав цю суму позивачу відразу, стягненню підлягає еквівалент в гривні на день звернення до суду – 1 637 406, 38 грн.
Разом з тим, позивач просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, а саме: земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6522384300:02:044:0024 та дачний будинок за тією ж адресою.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на Ѕ частину будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6522384300:02:044:0024.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року та відмовити позивачу у задоволенні клопотання про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити виконання рішення суду.
З таким висновком колегія суддів погоджується у повному обсязі.
Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір з-приводу грошових коштів від продажу ОСОБА_3 майна, яке належало позивачу ОСОБА_2 . Як зазначає позивач, він уповноважив відповідача розпоряджатися його майном з метою його продажу, оскільки сам позивач мешкав в іншому місті. ОСОБА_3 відчужив майно, проте отримані кошти від продажу будинку та земельної ділянки позивачу не передав. 
Відповідач, в свою чергу, не визнає позов та зазначає, що кошти від продажу майна, були передані позивачу, про що можуть підтвердити свідки. 
Таким чином, колегія вбачає, що спір між сторонами існує.
Враховуючи, що предметом спору є стягнення грошових коштів від продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6522384300:02:044:0024 та дачного будинку за тією ж адресою, суд за заявою позивача наклав на Ѕ частину арешт на вказане майно.
Таким чином, заходи забезпечення позову є повністю співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Доводи апеляційної скарги, що суд не переконався, що існує загроза відчуження спірного майна та невиконання рішення суду у разі задоволення позову є неспроможніми, оскільки, забезпечення позову має за мету до вирішення справи по суті усунути саму можливість  відчужити предмет спору і тим самим утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Доводи апеляційної скарги, що суд не звернув уваги, що спірне майно належить не відповідачу по справі, а третій особі ОСОБА_1 не спростовують правильність постановленої ухвали, оскільки за правилами ч.1 п.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Таким чином, арешт може бути накладено на майно, яке належить третім особам.
Доводи апеляційної скарги, що накладаючи арешт на майно, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності не приймаються до уваги, оскільки ці обставини суд повинен перевірити під час розгляду справи по суті.
Доводи апеляційної скарги, що вживаючи заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту, суд не звернув уваги, що на спірне майно вже накладено арешт в рамках інших справ, відповідні ухвали набрали законної сили та не скасовані, не приймаються судом до уваги та не спростовують правильність постановленої ухвали районного суду, оскільки метою забезпечення позову є гарантія виконання відповідачем можливого рішення суду в рамках справи, в межах якої вжито заходи забезпечення позову, а виконання рішення за рахунок забезпеченого майна буде виконуватися в порядку черговості на стадії виконання. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції перевірив обставини справи, факти які мають значення для справи, пересвідчився, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясував обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, дійшов до правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року про забезпечення позову - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23.11.2020 року.

Головуючий:                                                О.М. Таварткіладзе
Судді:                                                        А.П. Заїкін
                                                               С.О. Погорєлова