Ухвала
Іменем України
09 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 661/3660/19
провадження № 51-4798 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 02 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року  ОСОБА_5  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 02 липня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 залишено без задоволення, а Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_5  залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення, із застосуванням ст.  75 та ст. 76 КК України, посилаючись на те, що  судами призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Вказує, що призначаючи остаточне покарання ОСОБА_5 суд не врахував дані про особу винного про те, що він має позитивну характеристику, стійкі соціальні зв`язки та на обліку у лікаря-нарколога і лікарі-психіатра не перебуває.  Посилається, що судами не взято до уваги, що ОСОБА_5 має на утриманні трьох  дітей та хворого батька.
Згідно з п. 2 ч. 2  ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанцій щодо визнання винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК  України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65–73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився з тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання були враховані вид та міра покарання, характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має сім`ю, утриманців, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, а також були враховані дії обвинуваченого, спрямовані на відшкодування потерпілій шкоди та досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої встановлено середній ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення.
Крім того, апеляційним судом були враховані доводи захисника про необхідність призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Вказані доводи визнані неприйнятними, оскільки призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 та ст. 76 КК України, на думку суду, не відповідатиме меті покарання виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочині, а перебування на утриманні обвинуваченого неповнолітніх дітей та хворого батька похилого віку не є тими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину та не дають підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, процесуальну поведінку обвинуваченого та його відношення до наслідків злочину і призначене судом покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412–414 КПК України, а  відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 02 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 – відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                               ОСОБА_3